ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«04» лютого 2020 року 
м. Харків
справа № 640/6698/17-ц
провадження 22ц/818/346/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Кіся П.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , представник позивача – ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 ,
треті особи – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Орлова О.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_4 , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2017 року в складі судді Муратової С.О.
  в с т а н о в и в:
У травні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Орлова Олена Миколаївна про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними побудовами.

Позовна заява мотивована тим, що протягом 2006-2011 років ним та його дочкою ОСОБА_4 за їхні кошти на земельній ділянці площею 916 кв.м, що належала йому на праві приватної власності, збудували житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . 

Після завершення будівництва, право власності зареєстровано за ним на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 березня 2008 року у справі № 2-1105/08/04.

Зазначив, що цим рішення встановлено, що протягом 2003-2007 років ним за власні кошти на належній йому земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 збудований житловий будинок літ. «А-2» з підвалом літ. «Ап» та балконом літ. «а1», ганок літ. «а», гараж літ. «Б».

Постановою Інспекції держархбудконтролю виконкому Харківської міської ради від 13 вересня 2007 року його притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення чинного законодавства у сфері містобудування та правил забудови.

Зазначив, що 21 червня 2007 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на домоволодіння, відповідно до якого воно складається з двоповерхового житлового будинку літ. «А-2» з підвалом літ. «Ап» (приміщення №№ 1-17) та балконом літ. «а1», гаражу літ. «Б», забору № 1, воріт № 2, хвіртки № 3. Відомості про право власності внесені до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно 01 серпня 2008 року.

З січня 2006 року по теперішній час він проживав за цією адресою, а також разом з ним проживала його дочка з родиною.

Вказав, що на зазначеній земельній ділянці, але за іншою адресою: АДРЕСА_2 розміщений житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, в якому проживає його син ОСОБА_3 і до 25 листопада 2013 року право власності на зазначене нерухоме майно також належало йому.

В квітні 2017 року його син повідомив ОСОБА_4 про те, що будинок, який вона збудувала разом із батьком, та в якому на даний час мешкає, належить йому, а вона повинна шукати собі інше житло. 

Зазначив, що його дочка ОСОБА_4 отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна і повідомила його, що на підставі договору дарування № 1633 від 24 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою О.М. право власності на житловий будинок літ. «А-2» з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 оформлена на його сина ОСОБА_3 . Право власності на інший будинок, яким користувався син по АДРЕСА_2 також оформлено на нього. Тобто, два будинки, які мають дві адреси, а саме: АДРЕСА_3 , що розташовані і будувались на одній земельній ділянці та належали йому до 24 грудня 2013 року, тепер належать його сину.

Вказав, що його син жодного разу навіть не натякнув, що будинок на який його дочка витратила багато власних коштів, належить йому. У них в сім`ї були добрі відносини, вони цінили і підтримували один одного. Дочка з 2002 року займалась підприємницькою діяльністю, а тому мала можливість, з урахуванням кредитних коштів, збудувати для своєї сім`ї будинок. Син мав у користуванні інший будинок, а тому ніякого спору у них не виникало. Між ними була домовленість про те, що він оформить на кожного з дітей заповіт на будинок, яким вони користуються. У нього з сином ніколи не було розмови про договір дарування двох будинків, оскільки вони розуміли вагомий внесок його дочки у будівництво спірного будинку.

Зазначив, що на момент вчинення правочину він мав похилий вік 74 роки, а наразі йому майже 80 років, його дружині 76 років.

Вказав, що у грудні 2013 року до нього прийшов його син ОСОБА_3 та запропонував з`їздити до нотаріуса і оформити саме заповіти. Вони, як батьки, не могли позбавити дочку житла, на яке вона витратила великі кошти. Їхня помилка щодо оформлення договорів дарування пояснюється тим, що вони повністю довіряли своєму сину, його порядності і в результаті отримали таке прикре розчарування.

Посилався на те, що, перебуваючи у нотаріуса, він недостатньо приділив уваги змісту правочину, внаслідок свого похилого віку, оскільки повністю довіряв своєму сину ОСОБА_3 , враховуючи свою попередню позицію щодо розподілення належного йому майна між своїми дітьми. Зазначена помилка щодо договору дарування має істотне значення у справі, оскільки він свідомо не міг позбавити свою рідну дочку права на спірний будинок. В нього на час вчинення правочину не було волевиявлення щодо відчуження належного йому майна за договором дарування.

Просив визнати недійсним договір дарування на житловий будинок літ. «А-2» з підвалом літ. «Ап» та балконом літ. «а1», ганком літ. «а», а також гараж літ. «Б» за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою О.М. за реєстровим № 1633 від 24 грудня 2013 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав вимоги позовної заяви. При цьому зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що він і його дружина, яка є інвалідом ІІ групи, під час укладення спірного правочину мали похилий вік; що він ніколи не мав волевиявлення подарувати сину два будинки, тому що це було б несправедливо по відношенню до їхньої дочки, яка фактично будувала цей будинок, в якому вони живуть разом; що дійсно будинок узаконено за рішенням суду значно пізніше і це питання вирішував син, але ці його дії ніяким чином не можуть свідчити про те, що він мав якесь відношення до будівництва цього будинку або витрачав на нього особисті кошти; що відповідач збудував інший будинок за свій кошт на одній земельній ділянці, яка належала йому; що документи на будинки з дня їх узаконення знаходились у відповідача, але жодним чином майно відповідачу не передавалось; вважали, що при оформленні договору було зроблене саме так, як вирішувалося на сімейній раді, а саме, на будинок, який будував відповідач буде укладено договір дарування, а спірний будинок перейде дочці за заповітом; що в результаті їхньої помилки, яка виникла внаслідок довіри сину, вони залишились без житла, іншого майна ні у нього, ні у його дочки немає; що земельну ділянку в селі Яблунівка дочка не придбавала, там немає ні житла, ні елементарних зручностей, крім того цей будинок належить іншим особам.

19 січня 2018 року ОСОБА_4 подала до суду апеляційної інстанції приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 , в якому посилалася на те, що повна довіра до дій відповідача, підписання раніше договорів від їх імені, нотаріус, якому довіряв відповідач, їх похилий вік та інвалідність по зору матері, правова необізнаність, усе це здійснило задум відповідача та зіграло злу долю з її батьками, внаслідок чого вона з родиною та батьками залишились без житла. Батьки у зв`язку із похилим віком потребували догляду, лікування, вона постійно займалася бізнесом і не мала можливості, часу займатися питаннями оформлення документів і в цьому повністю довіряли відповідачу.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_4 – залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2017 року – залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено частково, постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

14 червня 2018 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу – необгрунтованою. При цьому посилався на те, що позивач при оформленні договору дарування особисто читав його зміст; нотаріусом були роз`яснені наслідки його укладання.

20 грудня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення, в яких вони зазначили, що спірний будинок є єдиним місцем проживання. На сьогодні вони проживають в орендованій ними квартирі; доступу до будинку та їхніх речей, які залишилися в будинку, вони не мають. 

15 січня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надійшло клопотання про виклик свідків, від якого в суді апеляційної інстанції вони відмовилися.

04 лютого 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке залишено без задоволення за недоведеністю. Представник ОСОБА_3 посилався на те, що він буде зайнятий в суді апеляційної інстанції о 14:30, проте, розгляд цієї справи розпочався о 16:42. Також, він посилався на те, що ОСОБА_3 хворіє. Однак, із наданих медичних довідок не вбачається, що саме в цей день він знаходився на обстеженні. Документи датовані 03 лютого 2020 року о 10:00.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_4 необхідно задовольнити, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів, що оспорюваний договір укладено під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, а інших підстав для визнання договору дарування недійсним позивач не вказав. 

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова  від 24 березня 2008 року у справі № 2-1105/08/04 визнано за ОСОБА_1 право власності на двоповерховий житловий будинок літ. «А-2» з підвалом літ. «Ап» (приміщення № 1-17) та балконом літ. «а1», загальною площею 252,8 кв.м, житловою площею 115,3 кв.м, з ганком літ. «а», гараж літ. «Б», паркан № 1, ворота № 2, хвіртку № 3, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 26 червня 2003 року належала земельна ділянка площею 0,0916 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Протягом 2003-2007 років ОСОБА_1 за власні кошти на належній йому земельній ділянці по АДРЕСА_1 зведено житловий будинок літ. «А-2» з підвалом літ. «Ап», балконом літ. «а1», ганком літ. «а», а також гараж літ. «Б» (а. с. 214-215 том 1).

Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 01 серпня 2008 року надало витяг про реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями на підставі цього судового рішення за ОСОБА_1 (а. с.216 том 1).

Заявою від 21 листопада 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою О.М., ОСОБА_5 дала згоду своєму чоловіку, ОСОБА_1 на продаж за ціну та на умовах йому відомих набутої ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі: земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер земельної ділянки 6325185001:00:030:0006, цільове призначення земельної ділянки – для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та на укладення на умовах на його розсуд договору дарування ОСОБА_3 : житлового будинку літ. «А-2» з надвірними будівлями та земельної ділянки, на якій він розташований, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6310136600:14:003:0001, цільове призначення земельної ділянки – для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки № 6310136600:14:003:0002, цільове призначення земельної ділянки – для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а. с.222 том 1).

24 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, відповідно до умов якого дарувальник безоплатно передає у власність, а обдарований приймає житловий будинок літ. «А-2» з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . 

Відповідно до пункту 7 цього договору дружина дарувальника ОСОБА_5 дає згоду на дарування житлового будинку, набутого в період зареєстрованого шлюбу, що підтверджується відповідною заявою від 21 листопада 2013 року, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою О.М. за реєстровим № 1494. Зміст цієї заяви доведений до відома обдаровуваного.

Згідно пункту 8 цього договору сторони свідчать, що в момент вчинення цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і керували ними; мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; договір укладений не під впливом тяжкої для них обставини і на вкрай невигідних умовах; договір вчинений не під впливом помилки, обману або насильства; договір вчинений без наміру приховати будь-які інші правочини, не є фіктивним, удаваним.

Пунктом 9 цього договору передбачено, що дарувальник свідчить, що в результаті дарування житлового будинку з надвірними будівлями не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі, малолітніх, неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб та інших осіб, яких дарувальник зобов`язаний утримувати за законом чи договором.

Пунктом 12 цього договору передбачено, що сторони стверджують, що нотаріусом їм роз`яснено зміст статей 203, 377, 405, 718, 719, 722 ЦК України, зміст статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статті 120 ЗК України, а також статті 174 ПК України (а. с.43, 141 том 1).

Державна реєстрація права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за ОСОБА_3 у Державному реєстрі правочинів речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вчинена в день укладання правочину - 24 грудня 2013 року (а. с.44, 142 том 1).

З наданих пояснень приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Орлової О.М. вбачається, що 24 грудня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 особисто з`явились до неї в офіс для оформлення договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований. Після надання ними усіх необхідних документів, нею були підготовлені проекти договору дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, на якій він розташований. Дані проекти були нею надані сторонам для ознайомлення. Нею було перевірено, чи відповідає зміст договору дарування дійсним намірам сторін, належним чином встановлені їх особи та визначений їх обсяг цивільної дієздатності. Встановлення дійсних намірів учасників договору дарування було здійснено шляхом встановлення нею однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної сторони. При її особистій бесіді з ОСОБА_1 , яка відбулась у відсутності ОСОБА_3 , він підтвердив, що він розуміє, що відбувається безоплатна передача житлового будинку та земельної ділянки синові, він усвідомлює, що право власності переходить до його сина одразу після підписання договору. Після прочитання договорів дарування, вони були особисто підписані сторонами, про це відображено в тексті договору, також відображено, що текст договору сторонам зрозумілий (а.с.15-151, 237-238 том 1).

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент вчинення спірного правочину йому виповнилося 74 роки (а. с.14 том 1).

ОСОБА_5 , 1942 року народження, дружина позивача є інвалідом ІІ групи за загальним захворюванням, безстроково (а. с.15 том 1).
Встановлено, що місце проживання ОСОБА_1 з 11 жовтня 1996 року до 12 березня 2012 року було зареєстровано по АДРЕСА_5 .

У подальшому місце проживання ОСОБА_1 з 25 серпня 2016 року до 28 лютого 2017 року зареєстровано у квартирі АДРЕСА_6 , а з 23 березня 2017 року - по АДРЕСА_7 .  За цією ж адресою з 23 березня 2017 року також зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 (а. с.196, 198 том 1).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 78824470 від 25 січня 2017 року вбачається, що Ѕ частка житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_7 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 , , а інша Ѕ - ОСОБА_7 , (а. с.47- 49 том 2).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. 

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі, пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, а також Верховний Суд у постановах від 28 березня 2018 року № 61-13652св18, 03 травня 2018 року № 61-745св17 та № 61-4417цс18, 30 жовтня 2019 року у справі № 368/357/17-ц (провадження № 61-30470св18), у справі № 148/2386/16-ц (провадження № 61-32113св18), у справі № 721/1253/15-ц (провадження № 61-32832св18) тощо.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими  обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 побудував на одній земельній ділянці два будинки, яким у подальшому були присвоєні різні адреси, а саме: один - для сина, а другий - для дочки. Проте, відповідач у результаті помилки позивача під час підписання спірного правочину неправомірно заволодів будинком, який повинен був належати ОСОБА_4 .

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 разом з дружиною та дочкою проживали у спірному будинку як до укладення спірного правочину, так і після, про що також вказували свідки, допитані в суді першої інстанції.

Разом з тим, ОСОБА_1 в спірному будинку зареєстрованим не був і наразі він зареєстрований по АДРЕСА_7 , однак його реєстрація за іншою адресою не свідчить про те, що він має у власності інше житло та мешкає у ньому, оскільки будинок, в якому зареєстровано позивача, належить на праві власності іншим особам, які не мають ніякого відношення до позивача.

Спірний житловий будинок АДРЕСА_1 є єдиним житлом ОСОБА_1 , іншого житлового приміщення у нього у власності не має.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підтвердили, що іншого житла позивач немає. На сьогодні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , його дочка, проживають в орендованій квартирі.

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 , є людиною похилого віку, 1939 року народження, за станом здоров`я у зв`язку із віковими захворюваннями потребує стороннього догляду.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивач діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що укладає заповіти на своїх дітей, якими розподіляє своє майно порівно між ними, зокрема, спірний будинок на свою дочку ОСОБА_4 , тобто помилявся щодо правової природи правочину. Вказане є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до вимог статті 229 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції не дав належної правової оцінки доводам ОСОБА_1 про відсутність його волевиявлення на відчуження будинку, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати у спірному будинку деякий час після укладення договору дарування.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що оскільки позивач є особою похилого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), після укладення договору дарування деякий час продовжив проживати у спірному будинку, який є його єдиним житлом, не вчиняв дій, які б могли свідчити про його небажання користуватись спірним будинком, а фактична передача будинку не відбулась, тому позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором, тому на підставі статті 229 ЦК України позовна заява підлягає задоволенню. 

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання ОСОБА_3 на порушення строку позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, позивач дізнався про порушення свого права у квітні 2017 року, коли ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_4 , що спірний будинок належить йому, просив виселитися з цього будинку та шукати собі інше житло. У цьому ж році ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, тобто позивач не пропустив строк позовної давності. Зазначене відповідає положенням частини першої статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу задоволено, судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1020,00 грн та приєднання до апеляційної скарги в розмірі 1020,00 грн підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по 1020,00 грн кожному.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_4 – задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2017 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Орлова Олена Миколаївна про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями – задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування на житловий будинок літ. «А-2» з підвалом літ. «Ап» та балконом літ. «а1», ганком літ. «а», а також гараж літ. «Б» за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою Оленою Миколаївною за реєстровим № 1633 від 24 грудня 2013 року.

Стягнути з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 по 1020,00 грн судового збору за подачу апеляційної скарги кожному.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 П.В. Кісь 

                                                                       В.Б. Яцина
Повний текст постанови складено 07 лютого 2020 року.