Постанова
Іменем  України
 
29 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 754/858/19
 
провадження № 61-21993св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Гулька Б. І., 
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
відповідач – Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація,
треті особи: Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_5 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на постанову Київського апеляційного суду                                 від 20 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2019 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах  малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулася до суду із позовом до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання вчинити певні дії. 
Позовна заява мотивована тим, що вона є власником земельної ділянки, площею 0,12 га, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки                  № 580 від 08 травня 2014 року, що розташована по  АДРЕСА_1  та садового будинку загальною площею 281,3 кв. м,                    що знаходиться на указаній земельній ділянці. Право власності на садовий будинок підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав                     на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 110331830                           від 11 січня 2018 року.
22 січня 2018 року вона звернулася до відповідача із заявами про реєстрацію місця проживання та двох малолітніх дітей:                        ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою:   АДРЕСА_1 , а згодом після народження третьої дитини у квітні                    2018 року, вона також звернулася із заявою про реєстрацією  ОСОБА_4 за указаною адресою та надала документи.
Зазначала, що їй було відмовлено у реєстрації місця проживання                           та трьох малолітніх дітей за указаною вище адресою на підставі                               статті 4 Житлового кодексу Української РСР, згідно якої місцем проживання визначаються житлові будинки, придатні для проживання і включені                      до відповідного житлового фонду.
Відповідач відмовив їй у реєстрації місця проживання та трьох малолітніх дітей з тих підстав, що її будинок, в якому вона проживає з дітьми з                     2016 року, у якому є всі зручності та який є придатним для постійного проживання, не належить до житлового фонду.
Позивач вважала, що відмова відповідача щодо реєстрації місця проживання, а також відмова в реєстрації місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3                        ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , за указаною адресою є незаконною, протиправною та такою що порушує її права та права малолітніх дітей, передбачені статтями                        33, 64 Конституції України, частиною сьомою статті 7 СК України, частиною другою статті 1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей,                                 статтями 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтями 29, 319, 379 ЦК України, оскільки вказаний садовий будинок відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації   від 20 липня 2015 року та звіту про проведення технічного огляду дачного (садового) будинку за указаною адресою відповідає вимогам державних будівельних норм і не підпадає під ознаки садового будинку, оскільки може використовуватись не тільки в літній період, а має ознаки житлового будинку. 
ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зазначала, що зверталася до Департаменту містобудування та архітектури Київської міської ради для переоформлення будинку із садового на житловий, проте отримала відповідь від 04 червня 2018 року, що на даний час не затверджено Порядок переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки, а після проходження усіх погоджувальних процедур по затвердженню вказаного Порядку Департамент містобудування та архітектури Київської міської ради повернеться до розгляду звернень щодо переведення дачних і садових будинків у жилі будинки.
Позивач зазначала, що у зв`язку із відсутністю реєстрації дітей в м. Києві             та пріоритетністю прав киян на зарахування дітей до садочків м. Києва,                     її дочка – ОСОБА_4  позбавлена можливості відвідувати дитячий садок у м. Києві та не знаходиться в черзі на зарахування до садочку у м. Києві, чим порушуються права дитини.
 
Ураховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах                        та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                 ОСОБА_4 , просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю – садовим будинком по АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відділу (Центру) надання адміністративних послуг Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації здійснити реєстрацію місця проживання її та малолітніх дітей в садовому будинку за вказаною вище адресою.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 вересня                        2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка дії в своїх інтересах, а також в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 ,                     ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що реєстрація місця проживання здійснюється в житлі, яким у розумінні вимог чинного законодавства уважається житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначене і придатне для постійного проживання в ньому.
Будинок, у якому просила здійснити реєстрацію місця проживання її та  малолітніх дітей  ОСОБА_1 , є садовим (дачним) будинком, за своїм цільовим призначенням непридатний для постійного проживання в ньому. Отже, не належить до житлового фонду, у зв`язку з чим реєстрація місця проживання в ньому неможлива.
За наявності у садовому будинку  ОСОБА_1  ознак притаманних житлу,                у межах спірних правовідносин, вказане не є підставою для реєстрації місця проживання за указаною адресою, оскільки законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, передбачена процедура переведення садових будинків до житлового фонду.
Відмова у реєстрації місця проживання не перешкоджає позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном, зокрема, і в ньому проживати.
Відмовляючи ОСОБА_1 , яка дії в своїх інтересах, а також в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у реєстрації місця проживання її та малолітніх дітей у садовому (дачному) будинку за вищевказаною адресою, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган реєстрації, діяла в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законодавством України.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах, а також                               в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                    ОСОБА_4 , задоволено.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 вересня 2019 року скасовано. 
Позов  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах, а також в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання вчинити певні дії, задоволено.
Зобов`язано Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію здійснити реєстрацію місця проживання  ОСОБА_1 та малолітніх дітей:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в садовому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що визначальною ознакою об`єкта нерухомості як житла є його пристосування та придатність для постійного проживання в ньому.
Суд апеляційної інстанції встановив, що належний ОСОБА_1 на праві власності будинок відповідає вимогам державних будівельних норм, обладнаний засобами й інженерними комунікаціями, необхідними для постійного проживання в ньому, будинку було присвоєно поштову адресу. 
Отже, садовий будинок придатний для експлуатації та постійного проживання в ньому людей, а тому перешкоди для здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відсутні.
Крім того, чинне житлове законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання», Житловий Кодекс Української РСР доповнено статтею 8-1 «Переведення у жилі будинки садових і дачних будинків», згідно з якою громадяни відповідно до закону мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Рішення про переведення дачних і садових будинків у жилі будинки приймається відповідними органами місцевого самоврядування. Порядок переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 321 (далі – Порядок).
Оскільки вказаний Порядок було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 321, проте по теперішній час відповідач не провів всі необхідні погоджувальні процедури по затвердженню вказаного Порядку, порушуються права позивача на мирне володіння та розпорядження своїм майном.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У грудні 2019 року Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою судді Верховного Суду від 13 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі. Витребувано зі Деснянського районного суду           м. Києва цивільну справу № 754/858/19. Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У грудні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову, оскільки не врахував, що для реєстрації місця проживання в особи повинно бути житло, яке належить до житлового фонду.
Указаний будинок є садовим (дачним) будинком, за своїм цільовим призначенням не придатний для постійного проживання в ньому, оскільки з огляду на застосовані в ньому конструктивні рішення при будівництві та проектуванні придатний лише для сезонного використання й не може бути пристосованим для постійного проживання,а, отже, не належить до житлового фонду, у зв`язку з чим реєстрація місця проживання в ньому неможлива.
Крім того, ОСОБА_1 не позбавлена права на судовий захист своїх законних прав та майнових інтресів шляхом оскарження рішень та дій суб`єктів владних повноважень, які перешкоджаєть їй у встановленому порядку перевести будинок за указанною адресою до житлового фонду.
Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подала.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,12 га,яка розташована по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки                             від 08 травня 2014 року (а.с. 28-31) та садового будинку загальною площею 281,3 кв. м, який розташований на цій же земельній ділянці, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 11 січня 2018 року (а.с. 45-46).
22 січня 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до Центру надання адміністративних послуг Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця проживання її та двох малолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за адресою:      АДРЕСА_1 , а згодом після народження третьої дитини в квітні 2018 року, вона також звернулася із заявою про реєстрацією  ОСОБА_4 за зазначеною адресою та надала документи (а.с. 11-18).
23 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про переведення дачного (садового) будинку, який розташований по                     в       АДРЕСА_1  у житловий будинок                   (а.с. 52).
Відповідно до листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04 червня 2018 року ОСОБА_1 було повідомлено, що після проходження усіх погоджувальних процедур по затвердженню Порядку переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам у жилі будинки, Департамент містобудування та архітектури повернеться до розгляду звернень щодо переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки (а.с. 53).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України та частиною першою статті 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, урегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Відповідно до абзацу третього та п`ятого частини першої статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що вільний вибір місця проживання чи перебування – це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.
Місце проживання – це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Згідно із частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається: свідоцтво про народження; квитанція про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Статтею 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.
Судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_1 при зверненні до відповідача подала всі необхідні документи та інформацію, необхідну для реєстрації місця проживання її та малолітніх дітей. Указаний факт також визнається і не оспорюється відповідачем у справі, що вбачається із наданого відзиву на позовну заяву.  
Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Відповідно до статті 4 ЖК Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.
Житловий фонд включає: жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їхнім об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).
До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла.
Житлом, у розумінні наведених вимог законодавства, є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Отже, для цілей реєстрації місця проживання будинок або інше приміщення мають відповідати таким ознакам житла як пристосування та придатність для постійного проживання в них.
Вказаний правовий висновок міститься також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справах:       № 183/4661/16 (2-а/183/10/17) (адміністративне провадження                                  № К/9901/29587/18) від 21 серпня 2019 року, № 2340/4673/18 (адміністративне провадження № К/9901/18913/19) від 10 жовтня                          2019 року.
Відповідно до звіту про проведення технічного огляду дачного (садового) будинку від 21 травня 2018 року, складеного експертом Матяшем О. І., садовий будинок АДРЕСА_1 , відповідає вимогам державних будівельних норм (а.с. 47-51).
Окрім того, згідно наданої копії технічного паспорту на вказаний садовий (дачний) будинок, останній складається із коридору, гаражу, котлової, санвузлів, кухні, підсобних приміщень, кабінету, вбиральні, гардеробної та житлових кімнат. Даний будинок має загальну площу 281,3 кв. м,                                а житлової – 138,3 кв. м (а.с. 32-37). 
Відповідно до розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 21 листопада 2017 року № 645 даному садовому (дачному) будинку було присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1                        (а.с. 39-40). 
Отже, садовий будинок, розташований за указаною адресою, придатний для експлуатації та може бути використаний для постійного проживання в ньому людей.
Верховний Суд зазначає, що відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації.
Житлове законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових.
Законом України від 02 вересня 2014 року № 1673-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання», Житловий Кодекс Української РСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків», згідно з якою громадяни відповідно до закону мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Рішення про переведення дачних і садових будинків у жилі будинки приймається відповідними органами місцевого самоврядування.
Порядок переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 321.
Пунктом 2 вказаного Порядку передбачено, що переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки здійснюється безоплатно органами місцевого самоврядування села, селища, міста з якими відповідні дачні поселення та садівничі товариства пов`язані адміністративно або територіально.
Відповідно до листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04 червня 2018 року ОСОБА_1 було повідомлено, що після проходження усіх погоджувальних процедур по затвердженню Порядку переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам у жилі будинки, Департамент містобудування та архітектури повернеться до розгляду звернень щодо переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки (а.с. 53).
Рішення про переведення будинку АДРЕСА_1 , у жилий будинок відповідним структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не приймалось.
Доводи касаційної скарги про те, що на даний час неможливо здійснити  переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки, оскільки на теперішній час не затверджено Порядку переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам у жилі будинку, є безпідставними.
Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що Порядок переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 321, проте по теперішній час відповідач не провів всі необхідні погоджувальні процедури по затвердженню вказаного Порядку, що, як наслідок, є грубим порушенням прав позивача на мирне володіння, розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. 
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухваленого у справі судового рішення, оскільки вони є недоведеними, ґрунтуються на неправильному тлумаченні                    Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки судом доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                    Д. Д. Луспеник
                                                                                                                 І. А. Воробйова
                                                                                                          Б. І. Гулько