22-ц/804/761/20 
                                                                                265/4175/19 
                                               
Головуючий у 1-й інстанції Мельник І.Г. 
Суддя-доповідач: Попова С.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого судді      Попової С.А.,
суддів                          Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.,
за участю секретаря    Герасимової Г.Є.,  
розглянувши в порядку спрощеного провадження  
апеляційну скаргу  Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»  
на заочне рішення  Орджонікідзевського районного  суду міста Маріуполя  Донецької області від 26 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді  Мельник І.Г., повний текст рішення складено 26 листопада  2019 року, 
по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»
до   ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:
1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
В липні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором б/н від 29.03.2013року, за яким відповідач отримав у кредит 9200грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% річних на умовах, що містяться в Умовах та Правилах надання банківських та Тарифах банку, що розміщені на сайті банку. Позичальник  підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою»,  «Тарифами Банку», складає укладений між сторонами Договір, що підтверджується підписом у заяві. Внаслідок порушення позичальником взятих на себе грошових зобов`язань виникла заборгованість, яка станом на 02.06.2019р. складає 205335,34грн. Але позивач просив стягнути з відповідача частково заборгованість - в розмірі 123290,54грн, з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 9560грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом з 29.03.2013р. по 31.10.2018р. в розмірі 113730,54грн. а також просив компенсувати понесені судові витрати з оплати судового збору.  

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2019  року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що жоден із наданих позивачем доказів не містить підтвердження факту укладення між сторонами кредитного договору з узгодженими умовами (суми кредиту, даних про видачу кредитної картки, виду, номеру та строку дії, процентної ставки тощо), надання кредитних коштів відповідачу (у готівковій або безготівковій формі), факту видачі відповідачу відповідного платіжно-кредитного інструменту (платіжної картки), наявності заборгованості по них.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В  апеляційній скарзі АТ КБ  «Приватбанк», посилаючись на  невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення  скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В апеляційній скарзі  позивач посилається на: помилковість висновку суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача утвореної заборгованості в розмірі 123290,54грн, з яких 9650грн. - основна заборгованість за кредитом (тіло кредиту), незважаючи на те, що суд встановив, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув; суд не зважив на те, що про умови кредитування позичальник був поінформований і погодився на такі умови; суд не звернув уваги на надану виписку по руху коштів по рахунку відповідача, що має статус первинного документу, згідно із яким той користувався кредитними коштами, і це є свідченням узгодження процентної ставки між сторонами. Відмовляючи в задоволенні позову, суд порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, і, відмовляючи у стягненні відсотків, допускає грубе порушення основоположних норм банківського кредитування.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло. 

Процедура розгляду справи апеляційним судом
Враховуючи положення ч. 1 ст. 368  ЦПК України, розгляд даної справи, що є малозначною згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження. 
Справа розглядається за участі представника АТ КБ «Приватбанк» - Шишелової Н.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, за відсутністю відповідача ОСОБА_1 , повідомленого про дату і час розгляду справи в порядку ст. 128 ЦПК України шляхом спрямування судової повістки за адресою реєстрації місця проживання. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Як встановлено судом, за змістом наданої банком ксерокопії анкети-заяви від 29.03.2013р. ОСОБА_1 приєднавася до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» та Тарифів Банку, які викладені на сайті www.privatbank.com.ua, які за текстом позовної заяви утворюють укладений між сторонами кредитний договір, за яким відповідач отримав у кредит 9200грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 7 ). 
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість клієнта ОСОБА_1 станом на 02.06.2019р. складає 123290,54грн., з них: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 9560грн.;  заборгованість за процентами з 29.03.2013р. по 31.10.2018р. - 113730,54грн (а.с. 5,6).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню,  виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до  ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1  ст.  626 ЦК України).
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 4 ст. 203 ЦК України. Правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі  (ст. ст. 203, 208 ЦК України).
Відповідно до ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За змістом статей 12, 11, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Позивач обґрунтовує свої вимоги фактом підписання відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг,  що є додатком до укладеного договору у формі анкети-заяви від 29.03.2013р. Вказані Умови та Правила надання банківських послуг відповідачем не оспорені. 
Проте, слід наголосити, і цьому суд надав належну оцінку, що вказані Умови та Правила діятимуть в межах реально прийнятої пропозиції відповідачем.
Разом з тим, анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить жодних даних про предмет договору, а саме які саме банківські послуги надавалися банком відповідачу; відсутні будь-які умови, які є істотними для кредитного зобов`язання. Судом першої інстанції цілком правильно зазначено, що стверджуючи про укладення з відповідачем кредитного договору, банк не надав суду дані про узгоджену між сторонами суму бажаного (обраного) кредитного ліміту, строків внесення платежів, про волевиявлення відповідача щодо оформлення кредитної картки певного виду, строку її дії, дані про видачу кредитної картки, її виду, номеру та строку дії, не зазначена в ній і процентна ставка за користування кредитом, тощо. 
Також, до позову позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 8). Даний документ не містить підпису клієнта ОСОБА_1 крім того, в цьому документі визначено 4 опції-підвидів різних карток «Універсальна», жодна з яких не обрана клієнтом ОСОБА_1 : не підписані конкретні опції (з 4 запропонованих видів карток). Більш того, і у змісті апеляційної скарги не було деталізовано, на яких умовах використовувалась і яка саме кредитна картка з чотирьох різних за умовами карток «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» - підтверджень цьому ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не надано.
У заяві позичальника від 29.03.2013 року процентна ставка не зазначена, бажаний ліміт не вказаний, тоді як в тексті позовної заяви вказано на отримання відповідачем кредиту у розмірі 9200 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту. 
При таких обставинах суд першої інстанції об`єктивно не мав можливості встановити, які саме умови мала анкета-заява від 29.03.2013 року, підписана відповідачем, який кредитний продукт отримав відповідач від банку.
Отже, Умови та правила надання банківських послуг, що є додатком до договору, матимуть силу в тій частині, в якій підтверджують обрання відповідачем пропозиції з укладення саме кредитних договірних відносин і прийняття умов кредитування. Проте, доказів прийняття пропозиції і отримання ОСОБА_1 кредиту позивачем не доведено і судовим розглядом не здобуто.   
Наявність в матеріалах справи Умов та Правил надання банківських послуг, які додані до позовної заяви сама по собі не має передрішуючого значення для правильного вирішення спору за встановлених судом обставин, в тому числі щодо відсутності доказів на підтвердження факту укладення між сторонами саме кредитного договору, отримання позичальником вказаної в позовній заяві кредитної картки та нарахованих коштів кредитного ліміту.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд встановив факт надання відповідачу кредиту, але той кредит не повернув - не відповідають дійсному тексту оскаржуваного рішення, де фактично зведено висновки про відсутність будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження отримання ОСОБА_1 кредиту в розмірі 9200грн. і утворення заборгованості на заявлену у змісті позовної заяви суми основного боргу 9560грн. Суд наголосив на не доведенні факту існування кредитних відносин між сторонами, надання карток, на які посилався банк,  в обслуговування укладеного між сторонами договору, оформленого анкетою-заявою відповідача від 29.03.2013р. 
За змістом пункту 3.3 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України від 06 липня 2010 року за 474/17769 (далі - Положення), в редакції станом на 11 лютого 2014 року, кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором. Користувач на власний розсуд або відповідно до умов кредитного договору, якщо кредит має цільовий характер, частково або в повному обсязі використовує кредит протягом строку дії кредитного договору і зобов`язаний повернути кредит та проценти за користування ним на умовах, установлених кредитним договором. Банк зобов`язаний після виконання взаємних зобов`язань або в разі розірвання чи закінчення терміну дії договору на вимогу користувача видати йому довідку про повернення спеціального платіжного засобу, крім випадків передавання його користувачу у власність, кредиту та процентів за користування ним. Банк має право не видавати користувачу довідку, якщо з ним був укладений додатковий договір, один примірник якого надано користувачу, у якому викладені умови припинення дії основного договору (кредитного договору) та виконання взаємних зобов`язань щодо підтвердження повернення користувачем кредиту і процентів за користування ним, спеціального платіжного засобу, якщо він не передавався користувачу у власність.
Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.
Банком надано зведену довідку про видачу клієнту  ОСОБА_1   карток під номерами: № НОМЕР_5 зі строком дії - грудень 2013 року; № НОМЕР_2 зі строком дії - жовтень 2017року; № НОМЕР_3 зі строком дії - серпень 2018 року; №  НОМЕР_4 зі строком дії листопад 2017 року (а.с. 76зв.). 
Проте, доказів першоджерельного порядку про видачу відповідачеві певної карти з певним номером і певним строком дії до суду не представлено. Долучена до справи довідка про дату видачі і строк дії цих карток не є такими першоджерельними доказами, ствердженими підписом отримувача цієї картки, а мають опосередкований вигляд документа, що складається самими позивачам-банком, заінтересованим в наслідках розгляду спору.
Надані позивачем докази, як правильно проаналізував суд першої інстанції, не містять відомостей про обрання платіжно-кредитного інструменту - платіжної картки певного виду (із запропонованих 6-ти опцій, серед яких пропонувалася картка «Універсальна», не обрано заявником жодної опції), номеру виданих карток (відсутні підтверджуючі документи, на кшталт скрін-шотів із зображенням позичальника, письмових розписок відповідача тощо, з видання банком відповідачеві тих карток, які відзначені в довідці - а.с. 76зв.), строку їх дії. 
З матеріалів справи вбачаються ознаки існування між сторонами інших договірних відносин, що тривають з 2010 року, які не є предметом розгляду даної справи.
Так, в представленій суду першої інстанції довідці про видачу карток клієнту ОСОБА_1 (а.с. 76зв.) зазначені відомості щодо виданих 4 кредитних карток. При чому наведено, що відповідачем був підписаний кредитний договір б/н і не вказана дата підписання кредитного договору. Жодна з карток не має дати видачі, що кореспондується із підписанням відповідачем анкети-заяви від 29.03.2013р., на чому ґрунтує свої позовні вимоги банк.  
Так, за цією довідкою банку (а.с. 76зв) одна з карток НОМЕР_5 видана ОСОБА_1 22.02.2010р., тобто за три роки до виникнення спірних правовідносин у даній справі (у березні 2013 року) і перша операція 10.03.2010р. була приходною з  надходження готівки «депозит» в розмірі 75грн. 
В жодних представлених позивачем документах, в тому числі і в анкеті-заяві від 29.03.2013р. (а.с. 7) не пов`язується, що в обслуговування даного договору діє раніше видана картка під номером НОМЕР_5 зі строком дії -12/13. 
Відомості по руху коштів по цій картці НОМЕР_5 (а.с. 68зв-69зв) не містять інформації в графі «деталі операції» про видачу/нарахування будь-якого кредитного ліміту з написанням відповідачем анкети-заяви від 29.03.2013р. і до закінчення строку дії цієї картки в грудні 2013 року. Відтак, не можна вважати відомості по руху коштів на даній картці відносними до даного спору, як правильно визначився суд першої інстанції. У зв`язку з цим наведені відомості, що не відповідають доводам позову, мають бути виключені з числа належних, допустимих і достовірних доказів. 
А інші картки із номерами НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 (а.с. 76зв) були видані значно пізніше підписаної відповідачем анкети-заяви у березні 2013р. і почали діяти з січня і березня 2014 року, тобто жодна з них не відповідає даті укладення спірного договору б/н від 29.03.2013р. До суду банком не представлено кредитних договорів, укладених із ОСОБА_2   у зв`язку із видачею йому цих 3 карток, по яких кредитний ліміт в заявленому у змісті позову розмірі не встановлювався, не нараховувався, готівкою не видавався, що вбачається з викопіювання по руху коштів на цих картках (а.с. 68зв.-76). Більш того, в представленому викопіюванні йдеться про існування й іншої картки під номером НОМЕР_6 (а.с. 72), де в графі «деталі операції» міститься 3 записи від 25.02.2014р., 30.11.2018р. про встановлення кредитного ліміту «0».
Отже, доказів того, що нові платіжні картки, на які банк посилається, були отримані позичальником саме на виконання і обслуговування укладеного між позивачем та відповідачем від 29.03.2013 № б/н, а не для обслуговування будь-якого іншого банківського продукту із відповідачем, банк не надав. 
Отже, як слушно наголошено в рішенні суду, позивач не довів факту надання відповідачу заявленої суми кредитних коштів (у готівковій або безготівковій формі). Таких доказів не надано і апеляційному суду.
Представлений банком розрахунок заборгованості, доданий до позову (а.с. 5-6), також не містить даних про фактичний момент надання та обсягу кредиту, а також нараховані відсотки, штрафні санкції тощо помісячно. Такий розрахунок не підтверджує існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій. 
До того ж, в розрахунку заборгованості банку вбачаються невідповідності і обставини, що суперечать витягу по руху коштів по картковим рахункам в сумах, періодах. 
Так, договір між сторонами у формі анкети-заяви укладено 29.03.2013р. Проте, розрахунок боргу, долучений до позову починається з дати 12.03.2014р. 
В долученому банком викопіюванні по руху коштів по картрахунках не вбачається нарахування/встановлення в будь-якому розмірі кредитного ліміту ані на дату підписання анкети-заяви, ані на дату початку розрахунку заборгованості. 
Крім того, в самому першому записі станом на 12.03.2014р. виведено сальдо простроченої заборгованості в розмірі 1040грн і, при цьому, не розшифровано, як ця заборгованість утворилася. Станом на наступний день - 13.03.2014р. вже в розрахунку заборгованості вказано сальдо простроченої заборгованості - 9200грн., однак в проміжок 12.03.2014р.-13.03.2014р. відбулося зняття готівки двічі по 1000грн та здійснення службової операції банку на суму 7115грн і 700грн  (HEAD-OFFICE SAMDN50ОТС001198584), що не є вольовою дією відповідача. Натомість, банком пред`явлена в позові сума заборгованості в розмірі 9560грн, що є відмінною від суми кредиту вказаної в позовної заяві - 9200грн. 
Тож, з урахуванням положень ст.ст. 76, 77, 79 ЦПК України розрахунок заборгованості, що суперечить відомостям викопіювання по руху коштів по карткових рахунках належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка в односторонньому порядку без жодного погодження із позичальником може вносити будь-які відомості. 
Таким чином, сам по собі розрахунок заборгованості, виписка по руху коштів по картці, довідка не свідчать про наявність між сторонами договірних відносин, на підставі яких суд може провести стягнення заявленої позивачем заборгованості. А наявність в анкеті-заяві приписів про ознайомлення відповідача з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банку, як цілком слушно врахував суд, не свідчить що до даних правовідносин можливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України щодо правової природи договору приєднання. 
Доводи апеляційної скарги, що відповідачем сплачувалися кошти по представленим банком рахункам, не є свідченням узгодженої процентної ставки  в межах договірних відносин сторін, що почали свою дію з підписанням анкети-заяви від 12.03.2013р., як бездоказово посилається у змісті апеляційної скарги позивач.
Зважаючи на положення ст.ст. 76-78 ЦПК України, єдиним належним та допустимим доказом укладення між сторонами кредитного договору є сам договір, який повинен бути укладений в письмовій формі та зі змісту якого суд має встановити умови надання кредиту, суму, строк та порядок його повернення, річну відсоткову ставку за кредитом, строки та порядок її сплати, відповідальність за порушення виконання кредитних зобов`язань, у тому числі розмір та порядок нарахування пені за прострочення їх виконання.
Отже, з твердженням позивача про укладення кредитного договору із відповідачем вірно не погодився суд першої інстанції, оскільки обставини, на які посилається банк щодо існування кредитних відносин із відповідачем, ґрунтуються на неналежних і недостовірних доказах, без врахування змісту Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх використанням, тому судом не приймаються.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин судом у відповідності до ч. 3 ст. 263 ЦПК України враховані висновки щодо застосування наведених норм права, викладених у постановах Верховного Суду у справах № 373/251/17 від 31 січня 2019 року, № 756/15188/16-ц від 23 травня 2018 року, № 237/747/16-ц від 20 травня 2019 року, № 342/180/17 від 03 липня 2019 року, № 266/2291/17 від 31 липня 2019 року. 
За відсутності даних про надання/встановлення відповідачеві кредитного ліміту в розмірі 9200грн., відсутності даних про використання цих коштів в межах договору, підписаного сторонами 29.03.2013р. у формі анкети-заяви, відсутності доказів укладення між сторонами кредитного договору, відсутності  переконливих, відносних до справи, доказів про сплату позивачем коштів саме у виконання договору від 29.03.2013р., як кредитного, - не є слушними, як віднаходить колегія суддів, посилання позивача на практику Верховного Суду в постанові від 11.09.2019р. у справі № 153/1334/16-ц.  
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами АТ КБ «Приватбанк», відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги                       ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем в порядку, передбаченому ст. ст. 12, 76-81 ЦПК України, належними, достовірними і допустимими доказами факту укладення кредитного договору з конкретними умовами (відсотки, строк, сума кредитного ліміту, тощо) та неналежного виконання взятих за цим договором чітко визначених зобов`язань з боку позичальника, через що відсутні підстави для покладення на відповідача ОСОБА_1   майнової цивільно-правової відповідальності, обумовленої ст. 1054 ЦК України у вигляді сплати на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором, включаючи сплату основного боргу, процентів за користування кредитом і понесених судових витрат.   
Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.
За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд, 

                    П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 21.02.2020р. 

Головуючий        С.А.Попова

Судді         С.А.Зайцева

         Т.Б.Ткаченко