Справа № 464/2698/19                                Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/2749/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.
                        секретар Юзефович Ю.І., 
                        з участю представника скаржника ОСОБА_1 – адвоката Михалевського Ю.Р,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області Пушкар І.Є. на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 23 липня 2019 року, постановлену у складі головуючого судді Теслюка Д.Ю., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії начальника та державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, - 
В С Т А Н О В И Л А:

       Скаржник ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Михалевський Ю.Р., 14.05.2019 р. звернулась у суд із скаргою, в якій просила поновити строк для подання скарги; визнати неправомірними: постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження № 52401722 від 02.04.2019 р., постанову про відновлення виконавчого провадження № 52401722 від 03.04.2019 р. та постанову про повернення виконавчого документа від 03.04.2019 р. у виконавчому провадженні № 52401722. Окрім цього, просила зобов`язати начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Берегових В.С. скасувати постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження № 52401722 від 02.04.2019 р., постанову про відновлення виконавчого провадження № 52401722 від 03.04.2019 р. та постанову про повернення виконавчого документа від 03.04.2019 р. у виконавчому провадженні № 52401722.
       В обґрунтування скарги покликалась на те, що 04.10.2016 р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - УДВС ГТУЮ у Львівській області) Пушкар ОСОБА_2 . на підставі виконавчого листа Сихівського районного суду м. Львова № 464/735/15-ц від 25.08.2016 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованості за договором про надання кредиту № 800003912 від 21.05.2008 р. у розмірі 703 077, 31 грн. та 3 654, 00 грн. судових витрат, було відкрите виконавче провадження № 52401722. 14.12.2018 р. державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі ч. 3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувач відмовився залишати за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення. Із вказаного моменту виконавче провадження було завершено та за заявою стягувача не відновлювалось. 22.02.2019 р., тобто через 2 місяці, ОСОБА_1 перерахувала на рахунок ПАТ Альфа-Банк» грошові кошти у розмірі 864 084, 16 грн. в рахунок сплати заборгованості за вказаним кредитним договором. 26.03.2019 р. вона звернулась на адресу Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області із заявою про зняття арешту, накладеного на майно боржника ОСОБА_1 та кошти на банківських рахунках, а також з клопотанням утриматись від стягнення виконавчого збору. Проте постановою начальника Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області Берегових В.С. про результати перевірки законності виконавчого провадження від 02.04.2019 р. було скасовано вищевказану постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 14.12.2018 р. У подальшому постановою державного виконавця від 03.04.2019 р. було відновлено виконавче провадження № 52401722 та в цей же день винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та постанову про стягнення виконавчого збору. Вважає, що зазначені постанови були винесені всупереч Закону, з огляду на таке. Постанова про результати перевірки законності виконавчого провадження № 52401722 від 02.04.2019 р. була винесена начальником Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області Берегових В.С. із власної ініціативи та з врахуванням звернення боржника, хоча як передбачено ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Вказана постанова тягне за собою неправомірність постанов у даному виконавчому провадженні, зокрема про відновлення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа стягувачу від 03.04.2019 р. Також зазначає, що постанова про повернення виконавчого документа підлягає скасуванню з огляду на ч. 2 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що у разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд, або орган, яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання. В даному випадку вказана норма державним виконавцем була проігнорована та в один і той же день – 03.04.2019 р. винесено постанову про відновлення провадження та постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
       Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 23 липня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на дії начальника та державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області задоволено частково.
       Скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар Ірини Євгенівни від 03.04.2019 р. про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП №52401722.
       У іншій частині скарги відмолено.
       Не погоджуючись з даною ухвалою, таку в апеляційному порядку оскаржила головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар І.Є. Вважає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, прийнятою внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
       В обґрунтування вимог покликається на те, що державним виконавцем було вжито передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішення та вчинено усі виконавчі дії на забезпечення процесуальних гарантій стягувача, спрямованих на повне та фактичне виконання рішення, в результаті чого встановлено факт відмови стягувача залишити за собою майно боржника та підтверджено відсутність іншого майна, на яке можливо звернути стягнення. Саме тому, 03.04.2019 року, відповідно до п. 3 ст. 37 Закону державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Пунктами 2 та 3 постанови зазначено про зняття арештів з майна та грошових коштів боржника, накладених при виконанні виконавчого провадження ВП №52401722, тобто усунуто допущені раніше недоліки. 
       Більше того, порушення, на думку представника боржника, алгоритму дій державного виконавця, жодним чином не звільняє боржника від обов`язку, передбаченого ст. ст. 27 та 40 Закону. Даний факт підтверджується рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.07.2019 року, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про скасування постанови про стягнення виконавчого збору відмовлено повністю. 
       Зазначає, що ухвалюючи рішення, Сихівський районний суд м. Львова не аргументував, яке саме право боржника було порушено. Натомість обраний боржником спосіб захисту свідчить лише про свідоме ухилення від сплати виконавчого збору. 
       Оскільки виконання судового рішення відбувалось саме в примусовому порядку, а тому виходячи з засад справедливості, є всі підстави для стягнення з боржника виконавчого збору.
       Таким чином, дії державного виконавця при прийнятті оскаржуваної постанови, а також оскаржувана постанова є такою, що прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом. 
       Враховуючи наведене, вважає, що Сихівським районним судом м. Львова ухвалено помилкове рішення, неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для його скасування та постановлення нового рішення про відмову в задоволенні скарги в цілому.
       У зв`язку з наведеним просить скасувати ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 23 липня 2019 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити повністю.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Михалевський Ю.Р. зазначив, що наведені в апеляційній скарзі доводи державного виконавця не спростовують висновків суду та не стосуються скарги ОСОБА_1 . 
       Вказує на те, що виходячи з вимог Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний був прийняти одне з двох рішень: про повернення виконавчого документу стягувачу в разі пред`явлення стягувачем виконавчого документа або про закінчення виконавчого провадження в разі непред`явлення стягувачем виконавчого документа. Проте державний виконавець навіть не скерував Постанову про відновлення виконавчого провадження від 03.04.2019 року на адресу стягувача, а цього ж дня виніс Постанову про повернення виконавчого документа, чим передчасно вчинив дії. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 23.07.2019 року без змін.
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.        
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також вимог та підстав скарги, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Згідно із частиною першою статті 367 Цивільно-процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Рішення суду зазначеним вимогам відповідає лише частково.
       Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що абз. 2 ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» надає можливість начальнику відділу здійснювати контроль за рішеннями прийнятими державним виконавцем, перевіряти їх законність. Тому постанова про результати перевірки законності виконавчого провадження від 02.04.2019 року винесена начальником Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області відповідно до зазначених вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, а відтак покликання представника скаржника щодо незаконності такої є необґрунтованими.
       Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області Пушкар І.Є. при винесенні постанови у ВП №52401722 від 03.04.2019 року про відновлення провадження також діяла на підставі ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що у разі, якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
       Скасовуючи постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області Пушкар І.Є. від 03.04.2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не було дотримано норм ст. ст. 39, 41 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема не дочекавшись місячного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, така була винесена у цей же день, що і постанова начальника Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області Берегових В.С. про результати перевірки законності виконавчого провадження, відтак вказану постанову слід скасувати.
       Поновляючи строк звернення до суду із скаргою, суд першої інстанції мотивував тим, що такий пропущено з поважних причин, оскільки 18.04.2019 року ОСОБА_1 було подано до Львівського окружного адміністративного суду адміністративний позов з приводу оскарження вказаних дій державного виконавця, проте ухвалою вказаного суду від 26.04.2019 р. відмовлено у відкритті провадження у зв`язку з тим, що вказані постанови підлягають оскарженню до суду, який розглядав справу.
       З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції колегія суддів в частині скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу погодитись не може з огляду на таке.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
За приписами статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Тобто, здійснюючи судовий контроль за виконанням судових рішень шляхом розгляду скарг сторін виконавчого провадження на підставі положень Розділу VII ЦПК України суд повинен з`ясовувати чи відповідають оскаржувані рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця вимогам закону та повноваженням державного (приватного) виконавця, і чи такими діями порушуються права (свободи) саме заявника (скаржника), тобто особи, яка звернулася з відповідною скаргою.
У разі встановлення факту невідповідності оскаржуваних рішень (дій, бездіяльності) вимогам закону та/або вчинення всупереч повноваженням державного (приватного) виконавця, проте з`ясувавши, що такі не порушують права заявника (скаржника) в суду відсутні підстави для задоволення скарги.
Судом встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області перебувало виконавче провадження №52401722, яке було відкрите державним виконавцем на підставі виконавчого листа Сихівського районного суду м. Львова № 464/735/15-ц від 25.08.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованості за договором про надання кредиту № 800003912 від 21.05.2008 року у розмірі 703077, 31 грн. та 3 654, 00 грн. судових витрат.
Відповідно до постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області Пушкар І.Є. від 14.12.2018 року вищевказаний виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі ч. 3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувач відмовився залишати за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.
Постановою про результати перевірки законності виконавчого провадження начальника Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області Берегових В.С. від 02.04.2019 року, документ «Постанова про повернення виконавчого документу стягувачу» від 14.12.2018 року, що видала державний виконавець Пушкар Ірина Євгенівна у ВП № 52401722 на підставі абзацу 4 частини 3 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скасовано.
Підставою для скасування вказаної постанови слугувало те, що виявлено порушення вимог ч. 3 ст. 37 та ч. ч. 2, 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу від 14.12.2018 р. державним виконавцем не зазначено про зняття арешту з майна (коштів) боржника та не винесено постанову про стягнення виконавчого збору, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому цим Законом.
На підставі вказаної постанови, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області Пушкар І.Є. відновлено виконавче провадження № 52401722 постановою від 03.04.2019 року, та постановою від цього ж числа виконавчий лист повернуто стягувача. 
В постанові про повернення виконавчого документа стягувану від 03.04.2019 року зазначено про зняття арештів з майна боржника, накладених постановою державного виконавця від 01.11.2016 року, а також знято арешт з грошових коштів, що містяться на рахунках боржника, накладених постановами державних виконавців від 31.10.2017 року та 21.02.2018 року.
Також державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, яка оскаржена боржником до окружного суду. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03.07.2019 року в задоволенні позову про її скасування відмовлено.
Згідно із частинами першою та другою статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.
Виходячи із суті оскаржуваної постанови, а саме про повернення виконавчого документа стягувачу, враховуючи, що при її прийнятті дотримано вимоги законодавства про зняття арешту з майна боржника, така сама по собі не може призводити до порушення прав чи свобод саме боржника, а не стягувача, адже саме йому повернуто виконавчий документ.
Відтак, на думку колегії, недотримання строку, для повторного пред`явлення виконавчого документа у разі відновлення виконавчого провадження, і як наслідок передчасне винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, може порушувати права виключно останнього, проте не має своїм наслідком порушення прав боржника. 
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, та прийшов до невірного висновку про часткове задоволення скарги.
Подана органом державної виконавчої служби апеляційна скарга не містить доводів щодо інших оскаржуваних рішень (дій), у визнанні яким неправомірними судом відмовлено. Не оскаржується ухвала суду і боржником.
За таких обставин, оскаржувану ухвала в частині скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар Ірини Євгенівни від 03.04.2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП №52401722 підлягає скасуванню з ухваленням нової про відмову в задоволенні скарги у цій частині. А в решті оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасовано частково, з постановленням у цій частині нової про відмову в задоволенні скарги, з скаржника на користь органу державної виконавчої підлягає стягненню судовий збір сплачений ним за подання апеляційної скаргу у справі, в сумі 1 921, 00 грн.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И ЛА :

апеляційну скаргу головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області Пушкар Ірини Євгенівни задовольнити частково.
Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 23 липня 2019 року в частині скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар Ірини Євгенівни від 03.04.2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП №52401722 скасувати з ухваленням нової про відмову в задоволенні скарги у цій частині.
В решті ухвалу суду залишити без змін.
Стягнути із ОСОБА_1  на користь Головного територіального управління юстиції у Львівській області 1921 грн.00 коп. судового збору, сплаченого останнім за подання апеляційної скарги 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 24 січня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.