ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 січня 2020 року           справа №360/3463/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 360/3463/19 (головуючий суддя І інстанції – Петросян К.Є.), складене в повному обсязі 29 жовтня 2019 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії, - 

                                                      ВСТАНОВИВ:

02 серпня 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому просив суд: 
- визнати неправомірними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови у розгляді по суті заяви про встановлення ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій та направлення її до Адміністрації Держприкордонслужби України;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 вчинити дії щодо розгляду заяви позивача від 01.04.2019 про визнання його учасником бойових дій та видати ОСОБА_1 посвідчення встановленого зразка (а.с. 4-7).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 80-82).
Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції рішення та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначив, що саме відповідач повинен був розглянути по суті його заяву про встановлення статусу учасника бойових дій, однак замість цього відповідач неправомірно та безпідставно направив заяву ОСОБА_1 до Адміністрації Держприкордонслужби України.          Вказав, що Наказ Міністерства оборони України від 07.05.2015 № 200, яким затверджено Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій є діючим та підлягає застосуванню до спірних правовідносин (а.с. 92-96).
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Сторони подали письмові клопотання про розгляд справи у відсутності їх представників ( а.с.117,119). 
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги,   перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції – скасувати, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що  26.10.1979 Краснолучським міським військовим комісаріатом Ворошиловоградської області ОСОБА_1 був призваний до лав Збройних Сил СРСР для проходження військової служби. 
03.11.1979 позивач був зарахований до списків особового складу військової частини № НОМЕР_1 , мав військове звання рядовий та наказом командира військової частини № НОМЕР_1 від 01.03.80 №002 був призначений на посаду стрілка-водія резервної застави. 
Наказом командира військової частини № НОМЕР_1 від 28.07.1981 №220 був переведений для подальшого проходження служби до військової частини № НОМЕР_2 .
Вказані обставини підтверджуються військовим квитком   НОМЕР_3 позивача, копія якого перебуває в матеріалах справи (а.с.62-64).
01.04.2019 позивач звернувся через ІНФОРМАЦІЯ_4 до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про надання йому статусу учасника бойових дій. До заяви позивачем було додано документи згідно переліку документів, що додаються до заяви, серед яких також містилися   заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підтвердження факту проходження позивачем військової служби у тій же військовій частині, в той же період, і які отримали статус учасника бойових дій, а також нотаріально завірені копії їх військових квитків (а.с.8-9). 
Листом від 10.04.2019 №ВОЗІК/1037 Луганський ОВК направив заяву позивача до комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни (а.с.76). 
Адміністрація Держприкордонслужби України листом від 25.04.2019 повідомила Луганський ОВК про відсутність правових підстав та повноважень надавати статус учасника бойових дій військовослужбовцям колишніх Прикордонних військ КДБ СРСР та надавати їм відповідні посвідчення, про що повідомила відповідача відповідним листом, що надійшов до ІНФОРМАЦІЯ_2 02.05.2019.
Одночасно даним листом Адміністрація Держприкордонслужби України повідомила, що на засіданні комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України з вирішення питань щодо визнання особового складу учасниками війни та учасниками бойових дій було розглянуто надані матеріали щодо визнання учасником бойових дій та прийнято рішення відмовити громадянину ОСОБА_1 в наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку з відсутністю підстав (а.с.24-25).
До вказаного листа Адміністрацією Держприкордонслужби додано рішення комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України з вирішення питань щодо визнання особового складу учасниками війни та учасниками бойових дій від 18.04.2019 №2/2/1 про відмову ОСОБА_1 в наданні статусу учасника бойових дій за відсутності підстав для розгляду питання даною комісією (а.с.26).
Вважаючи протиправними дії Луганського ОВК, що виразились у відмові в розгляді по суті заяви позивача про встановлення йому статусу учасника бойових дій та направленні її до Адміністрації Держприкордонслужби України, позивач звернувся до суду із даним позовом. 
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення позивача робота комісії Луганського ОВК  з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій припинена, з посиланням на рішення Міністра оборони України від 14.01.2019 № 693/з та телеграму військової частини НОМЕР_4 від 08.02.2019 № 116/9/2/827, а позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх прав в частині не оскарження рішення комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України від 18 квітня 2019 року № 2/2/1. 
Суд апеляційної інстанції  не погоджується з рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 5 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі – Закон № 3551), учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 6 Закону № 3551, учасниками бойових дій визнаються: учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Наказом Міністерства оборони України від 07.05.2015 № 200 затверджено  «Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій» (надалі – Положення).
Як вказано у пункті 10 Положення, на комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій обласного військового комісаріату (надалі – Комісія) покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, звільнених зі Збройних Сил та Державної спеціальної служби транспорту (які набули право на отримання статусу під час проходження військової служби (роботи) у Збройних Силах та Державній службі транспорту), колишніх партизанів та підпільників, - за місцем їх реєстрації (перебування на військовому обліку).
Згідно з пунктом 11 Положення, Комісія зобов`язана: приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; реєструвати заяви в спеціальній книзі обліку; інформувати заявника про прийняття заяви до розгляду і дату засідання Комісії; розглядати внесені на розгляд заяви та інші документи в місячний строк з дня їх отримання; робити запити до відповідних архівних установ (за потреби), про що повідомляти заявника; заслуховувати пояснення осіб, які подали заяви, свідків, представників організацій, установ та громадських організацій ветеранів, досліджувати інші докази особистої участі заявника в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (сил) або розмінуванні (траленні бойових мін); доводити рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві, до відома громадянина в письмовій формі, а також роз`яснювати порядок його оскарження; розглядати документи стосовно надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, а в разі відсутності підстав, які підтверджуються документами, повертати їх до військових частин (органів, підрозділів), установ, закладів з метою подальшого доопрацювання.
Відповідно до статті 4 Закону СРСР «Про загальний військовий обов`язок» від 12.10.1967 (чинного на момент проходження служби позивачем), Збройні Сили СРСР складаються з Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, прикордонних та внутрішніх військ.
Висновки суду першої інстанції, що заяву позивача має розглядати відповідна комісія Адміністрації Державної прикордонної служби України, суд апеляційної інстанції визнає безпідставним, з огляду на наступне.
По-перше, відповідно до пунктів 1, 2 розділу ІІ затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.04.2015 № 460 «Положення про комісію Адміністрації Державної прикордонної служби України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій особового складу Державної прикордонної служби України», вказана комісія призначена для вивчення та розгляду поданих документів, які є підставою для надання статусу учасника бойових дій особовому складу Державної прикордонної служби України, який захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення антитерористичної операції; комісія вивчає документи про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
Крім того, згідно з преамбулою наказу МВС від 21.04.2015 № 460, положення про комісію Адміністрації Державної прикордонної служби України було затверджено відповідно до Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 413.
По-друге, Адміністрація Державної прикордонної служби України, відповідно до Указу Президента України від 31.07.2003 № 772/2003 «Про реорганізацію Державного комітету у справах охорони державного кордону України», є правонаступником вказаного комітету, що, в свою чергу, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 02.01.1992 № 3 «Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України», був правонаступником колишнього Управління військ тільки Західного прикордонного округу КДБ СРСР.
Комісія має право:вивчати подані керівниками органів Держприкордонслужби документи та довідку про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України відповідно до Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413 (із змінами);
вивчати документи, надані особовим складом, який брав безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, у разі неподання керівниками органів Держприкордонслужби документів до комісії;
у разі потреби заслуховувати пояснення осіб, стосовно яких подані документи, та свідків;
повертати документи керівникам органів Держприкордонслужби для подальшого доопрацювання;
відмовляти в наданні статусу учасника бойових дій у разі відсутності підстав.
Отже рішення комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України з вирішення питань щодо визнання особового складу учасниками війни та учасниками бойових дій від 18.04.2019 №2/2/1 про відмову ОСОБА_1 в наданні статусу учасника бойових дій за відсутності підстав є правомірним, оскільки зазначені рішення приймаються тільки відносно особового складу Державної прикордонної служби України до яких позивач не відноситься, що спростовує висновки суду першої інстанції, що дане рішення  є актом індивідуальної дії в даних відносинах та має правове значення для позивача.
Оскільки законодавством прямо не визначено, на який орган покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, звільнених зі Збройних Сил СРСР, на думку суду, пункт 10 Положення, відповідно до якого «… на Комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, звільнених зі Збройних Сил … (які набули право на отримання статусу під час проходження військової служби … у Збройних Силах … за місцем їх реєстрації (перебування на військовому обліку) …», необхідно тлумачити таким чином, що до обов`язку вказаних комісії входить і вирішення питання, з яким звернувся до Комісаріату позивач.
Листом Адміністрація Держприкордонслужби України повідомила відповідача, що на засіданні комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України з вирішення питань щодо визнання особового складу учасниками війни та учасниками бойових дій було розглянуто надані матеріали щодо визнання учасником бойових дій та прийнято рішення відмовити громадянину ОСОБА_1 в наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку з відсутністю підстав для розгляду питання даною комісією (а.с.24-25).
Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що перенаправлення відповідачем заяви позивача до Адміністрація Держприкордонслужби України є незаконним з огляду на встановлення неналежного виконавця обов`язку щодо розгляду заяви позивача. 
При цьому, наказ  Міністерства оборони України від 07.05.2015 № 200 , яким затверджено  «Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій» втратив чинність тільки  20.12.2019 року  на підставі Наказу Міністерства оборони № 511 від 30.09.2019, тобто на момент звернення позивача із заявою до комісаріату та на час звернення позивача до суду , прийняття рішення судом першої інстанції, він був діючим.
Посилання суду першої інстанції на телеграму військової частини НОМЕР_4 від 08.02.2019 № 116/9/2/827 щодо припинення дій обласних військових комісаріатів є незмістовним, оскільки телеграма не є нормативно-правовим актом.
За таких обставин, суд встановив, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, тому зобов`язаний розглянути по суті заяву позивача.
В той же час, суд  апеляційної інстанції визнає передчасними позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача встановити позивачу статус учасника бойових дій та видати відповідне посвідчення, оскільки відповідачем відповідного рішення не приймалось, а позовні вимоги стосуються зобов`язання відповідача вчинити дії щодо розгляду заяви позивача від 01.04.2019 року про визнання учасником бойових дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є  неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та часткового задоволення позовних вимог.
Щодо сплати позивачем судового збору, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Аналіз приведеного правового регулювання та тлумачення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням наведених обставин справи, дають підстави для висновку про те, що за наявності відповідної заяви,  понесені позивачем у цій справі та документально підтверджені судові витрати (в рамках заяви) підлягають присудженню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень в розмірі задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,60 за подання позовної заяви (а.с. 3) та 1 152,60 грн. за подання апеляційної скарги (а.с. 91, 108).
Враховуючи те, що апеляційна скарга позивача задоволена частково, як і позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги по цій справі  пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 960,6 грн. (1 921,2/2).
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -
                                              
                                                    ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 360/3463/19 – скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати  неправомірними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у розгляді по суті заяви про встановлення ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій та направлення її до Адміністрації Держприкордонслужби України.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 вчинити дії щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 01 квітня 2019 року про визнання його учасником бойових дій.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_6 ) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят гривень) 60 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 29 січня 2020 року.

Судді                                                                                Т.Г.Арабей 
                                                                                              І.В. Геращенко
                                                                                              Г.М. Міронова