Постанова
Іменем України
 
17 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 127/4297/18
провадження № 61-2774св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Антонюка В. В. від 27 серпня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду у складі колегії суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В., Стадника І. М., від 28 грудня                2018 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до               ОСОБА_2 , третя особа - Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про встановлення факту постійного проживання, визнання права на реєстрацію за місцем постійного проживання.
 
Позовна заява мотивована тим, що він з 2010 року постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) в побудованому ним житловому будинку, але місце його проживання зареєстровано за іншою адресою:                     АДРЕСА_2 . 09 листопада 2017 року він звернувся до департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради із заявою про реєстрацію його дійсного місця проживання, але отримав відмову. Підставою відмови є те, що для реєстрації його місця проживання за цією адресою необхідна згода ОСОБА_2 , яка є власником цього житлового будинку та яка такої згоди не надає. 
За таких обставин позивач просив суд встановити факт його постійного проживання в будинку АДРЕСА_1 та його права на реєстрацію в цьому у будинку без згоди ОСОБА_2 , зобов`язати департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради зареєструвати його за вищевказаною адресою.
 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня                           2018 року провадження у цій справі в частині позовних вимог щодо зобов`язання департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради зареєструвати позивача за адресою: АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_2 та внести ці дані до реєстру територіальної громади                    м. Вінниці - закрито, оскільки вказані вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2018 року скасовано ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2018 року, а справу в частині вимог щодо зобов`язання департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради зареєструвати позивача за адресою: АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_2 та внести ці дані до реєстру територіальної громади м. Вінниці направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня                     2018 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2018 року, у задоволенні позовних вимог про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_1 та його права на реєстрацію в цьому у будинку без згоди ОСОБА_2 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що суд не вправі встановлювати факт певного права, в судовому порядку можуть бути лише встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт його постійного проживання за адресою:                           АДРЕСА_1 , а показання свідка не можуть бути єдиною підставою для встановлення цього факту.  
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду,                      ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що належними да допустимими доказами у справі, зокрема довідкою квартального комітету «Надія» № 135 від 23 січня 2018 року, підтверджений факт постійного проживання позивача у вказаному будинку. Цей будинок був побудований ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шлюбі, а тому останній має право на проживання та реєстрацію у вказаному будинку.
 
Оскільки касаційна скарга містить доводи лише в частині вирішення судами  позовних вимог про встановлення факту постійного проживання                          ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_1 та його права на реєстрацію в цьому у будинку без згоди ОСОБА_2 , тому законність й обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень перевіряється судом касаційної інстанції лише в цій частині.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 05 лютого 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З вересня 2007 року до вересня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.
 
ОСОБА_2 на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру про державну реєстрацію прав серії СЕА № 01479 від 26 квітня 2011 року (а.с. 8).
 
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Відповідно до довідки квартального комітету «Надія» від 23 січня 2018 року № 139 з 2015 року ОСОБА_2 не проживає  за адресою:  АДРЕСА_1 , що підтверджують ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та                  ОСОБА_5 (а.с. 9).
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон) є спеціальним Законом, який регулює відносини у сфері реєстрації місця проживання особи, відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.
 
Відповідно до абзацу 11 статті 3 Закону реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
 
На виконання вимог вказаного Закону 02 березня 2016 постановою Кабінету Міністрів України № 207 затверджено Правила реєстрації місця проживання, якими передбачено механізм здійснення реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлено форми необхідних для цього документів.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 18 Правил реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про: надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи.
 
У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).
 
Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Вирішуючи спір, суди виходили з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт його постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 . За відсутності згоди власника вказаного будинку (колишньої дружини позивача) на реєстрацію позивача у цьому будинку у останнього таке право не виникло.
 
Доводи касаційної скарги про належність доказів постійного проживання позивача у вказаному будинку є безпідставними та необґрунтованими. Так, зі змісту довідки квартального комітету «Надія» від 23 січня 2018 року № 139 вбачається, що з 2015 року ОСОБА_2 не проживає  за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому цей документ не свідчить про постійне проживання ОСОБА_1 у вказаному будинку.
 
За таких обставин, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановили відсутність правових підстав для задоволення позову про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_1 та його права на реєстрацію в цьому у будинку без згоди власника цього будинку - ОСОБА_2 та обґрунтовано відмовили у задоволенні цих позовних вимог за їх недоведеністю.
 
Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Разом з тим в межах цієї справи не вирішувалось питання про право відповідача на проживання у спірному будинку, оскільки позивач таких вимог не заявляв, тому доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 побудував спірний будинок і має право на проживання у ньому, колегія суддів не бере до уваги і перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, які ОСОБА_1 заявляв у суді першої інстанції.
 
Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня                     2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 грудня                2018 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара