КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1612/2020                        
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ       УКРАЇНИ
 
            06 лютого 2020 року                                                               м. Київ
                                                                                                             Справа № 369/1966/18
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Немировської О.В., Чобіток А.О.,  
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Пінкевич Н.С.,  
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - сільський голова Зуєв Максим Анатолійович про визнання приватизації недійсною, її скасування та визнання недійсним рішення сільської ради, 
 
встановив:
 
У лютому 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що наказом по радгоспу у 1987 році їй було надано земельну ділянку площею 0,08 га під будівництво  індивідуального жилого будинку по АДРЕСА_1 . На даний час це адреса: АДРЕСА_1 .  
Відповідач ОСОБА_2 є її сусідкою, користувалась земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та захопила частину її земельної ділянки, побудувавши на її земельній ділянці гараж із зміщенням межі на 2 метри. Тому спір між ними триває вже значний час, жодних меж вона не погоджувала. Але у січні 2018 року їй стало відомо, що відповідач приватизувала земельну ділянку. 
Вважає таку приватизацію недійсною, оскільки її, як сусіднього землекористувача не було повідомлено про час та дату проведення робіт, що суперечить вимогам Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету з земельних ресурсів. Вважає, що відповідач знала, де вона проживає, але умисно не хотіла повідомити її про встановлення межових знаків, чим порушила її права. У добровільному порядку вирішити спір відповідач не бажає.
Просила суд визнати приватизацію земельної ділянки, що належить ОСОБА_3 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , недійсною та скасувати її; визнати рішення Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №242/88 від 22 серпня 2017 року, на підставі якого була приватизована земельна ділянка по АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. 
Вказує, що судом належним чином не були з`ясовані обставини щодо того, що відповідач ОСОБА_3 захопила частину належної позивачу земельної ділянки, збудувавши на ній гараж, із зміщенням межі на 2 метри. Спір між сторонами продовжується багато років, але  межі між земельними ділянками так і не були узгоджені. Суть допущеного відповідачем  ОСОБА_3 полягає в тому, що вона не запропонувала підписати акт узгодження меж, як користувачу сусідньої земельної ділянки та встановити тверді межі між земельними ділянками.
Вказує, що Білогородська сільська рада протиправно затвердила на сесії право ОСОБА_3 приватизувати земельну, частина якої  належить їй, оскільки акту узгодження меж вона не підписувала, будь-яких пропозицій з боку ОСОБА_3 їй не пропонувалось. В порушення п. 3.2 Наказу Державного Комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18.05.2010 року, позивача, як власника суміжної земельної ділянки, не повідомили про дату та час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки.   
 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином,  тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372  ЦПК України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом по овочево-молочному радгоспу ім. 60-річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції №8 від 28 січня 1987 року задоволено заяву ОСОБА_1 про закріплення за нею 0,08 га присадибної земельної ділянки під будівництво жилого будинку по АДРЕСА_1 з вільного присадибного фонду радгоспу.
На підставі даного наказу 23 березня 1987 року складено акт про відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та встановлено межі присадибної ділянки по АДРЕСА_1 . У даному акті міститься підпис особи, яка здала дану роботу, але відсутній підпис ОСОБА_1 . Оригінал акту суду подано не було,  на копії даного акту підпис відсутній.
Рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28 квітня 1987 року надано дозвіл ОСОБА_1 на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1  та погодженого наказ дирекції радгоспу №8 від 28 січня 1987 року.
З листа виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №М-1682 від 24 січня 2018 року судом встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_3 , була приватизована згідно ст. 55 Закону України «Про землеустрій» на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та затверджена на сесії Білогородської сільської ради рішенням №242/88 від 22 серпня 2017 року.
З іншого листа Білогородської сільської ради №427/02-26 від 23 червня 2018 року вбачається, що рішення №242/88 від 22 серпня 2017 року про затвердження приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_3 не приймалось.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, зазначивши, що розбіжності у вищевказаних листах сільської ради не усунуті сторонами при розгляді справи, будь-яких додаткових клопотань про забезпечення доказів суду не заявлено, не повідомлено про причини неможливості подати такі докази.
На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 щодо самовільного захоплення її частини земельної ділянки подала суду схему присадибної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , виданої Архівним відділом Києво-Святошинської районної державної адміністрації (а.с.11). Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що дана земельна ділянка накладається на земельну ділянку відповідача. Будь-яких відомостей про земельну ділянки ОСОБА_5 дана схема не містить.
В цілому матеріали справи не містять доказів того, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 на даний час має адресу: АДРЕСА_2 . Також позивач не надала доказів відсутності її згоди на погодження межі та тих обставин, що ОСОБА_5 побудувала гараж та захопила її земельну ділянку на 2 метри. 
 
З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
 
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частинами першою, другою статті 152 Земельного кодексу України  визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. 
Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
       Відповідно до положень ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).   Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.
У разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися.
Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.  Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.
 
Відповідно до п. 3.12 Інструкції про встановлення ( відновлення) меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18 травня 2010 року, закріплення межовими знаками меж  земельної  ділянки  в натурі  (на  місцевості)  здійснюється  виконавцем  у  присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.
            Повідомлення власників  (користувачів)   суміжних   земельних ділянок  про  дату  і час проведення робіт із закріплення межовими знаками  меж  земельної   ділянки   в   натурі   (на   місцевості) здійснюється виконавцем завчасно,  не пізніше ніж за п`ять робочих днів  до  початку  робіт  із  закріплення  межовими  знаками   меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом,  кур`єрською поштою,  телеграмою  чи  за  допомогою інших засобів зв`язку,  які забезпечують фіксацію повідомлення.
            Власники (користувачі)   суміжних  земельних  ділянок,  місце проживання або місцезнаходження яких невідоме,  повідомляються про час  проведення  робіт  із закріплення межовими знаками поворотних точок  меж  земельної  ділянки  в  натурі  (на  місцевості)  через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки.
            Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки  в  натурі (на   місцевості)  може  здійснюватися  за  відсутності  власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони  були  належним  чином  повідомлені  про  час проведення 
вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.
 
З матеріалів справи вбачається, що наказом по овочево-молочному радгоспу ім. 60-річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції №8 від 28 січня 1987 року задоволено заяву ОСОБА_1 про закріплення за нею 0,08 га присадибної земельної ділянки під будівництво жилого будинку по АДРЕСА_1 з вільного присадибного фонду радгоспу.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради № 38/16 від 11 квітня 1997 року було надано ОСОБА_3 в постійне користування земельну ділянку розміром 0,10 га в АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, на підставі її заяви та згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку № 4-3792 від 30 травня 1996 року.
Як вбачається з рішення № 56 від 23 липня 1998 року, Виконавчим комітетом Білогородської сільської ради було розглянуто заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про встановлення меж спірного землекористування згідно з наявними документами та вирішено:  скасувати наказ по радгоспу № 81 від 22.03.1990 року у зв`язку з тим, що купівля-продаж житлового будинку по АДРЕСА_1 між гр.  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 не відбулася.
Вказаним рішенням залишено за ОСОБА_1 в постійне користування земельну ділянку розміром 0,08 га по АДРЕСА_2 , яка була надана їй під забудову будинку.
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 20 серпня 2002 року, виданого відділом РАЦС Києво-Святошинського РУЮ Київської області, у зв`язку з розірванням шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».
 
Рішенням Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 22 серпня 2017 року № 242/88 «Про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки у приватну власність гр. ОСОБА_5 » було затверджено технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки у приватну власність, площею 0,1035 га, розташованої у АДРЕСА_1 (кадастровий номер 3222480401:01:077:5216) ОСОБА_5 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Пунктом другим вказаного рішення  зазначена земельна ділянка передана у приватну власність ОСОБА_5 . 
 
Відповідно  до вимог ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України  також встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним та скасування рішення Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 22 серпня 2017 року про передачу у власність земельної ділянки відповідачу ОСОБА_5 з підстав порушення відповідачами п. 3.12 Інструкції про встановлення ( відновлення) меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, позивач у позовній заяві зазначала, що її права порушені відповідачем ОСОБА_2 , яка  захопила частину належної позивачу земельної ділянки, побудувавши на ній гараж, із зміщенням межі на 2 метри.
Проаналізувавши наявні у матеріалах справи вищевказані докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що жодних доказів зазначеної обставини ( зміщення межі, накладення земельної ділянки ОСОБА_5 на земельну ділянку, що перебуває в користуванні позивача)  матеріали справи не містять. Надана позивачем до позовної заяви схема місця розташування земельної ділянки за 1987 рік  не є технічною документацією та належним чином не відображає взаємного розташування та зовнішніх меж земельних ділянок сторін.
За викладених обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт накладення наданої у власність земельної ділянки ОСОБА_5 на земельну ділянку, що перебуває у користуванні позивача, а тому відсутні підстави вважати, що оскаржуваним рішенням Білогородської сільської ради № 242/22 від 22 серпня 2017 року порушені права позивача.
 
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача наполягав на тому, що у даній справі обставину щодо  фактичного накладення (не накладення) земельних ділянок сторін у даній справі не потрібно доводити, оскільки вирішальне значення у даній справі має лише той факт, що позивач не була повідомлена про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж суміжної земельної ділянки відповідача.
Проте такі доводи колегія суддів вважає безпідставними, оскільки частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.  
Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
 
Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від  28 серпня 2019 року у справі № 301/468/15-ц зроблено висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.
Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.
 
Колегією суддів встановлено, що  в 1998 році  ОСОБА_1 було оскаржено до суду рішення виконкому Білогородської сільської ради № 38/16 від 11.04.1997 року про надання в користування земельної ділянки ОСОБА_10 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2000 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до виконкому Білогородської сільської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_11 про визнання рішення незаконним, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.
Зазначеним судовим рішенням встановлено, що згідно з довідкою Білогородськї сільської ради від 27.02.2000 року за ОСОБА_3 рахується земельна ділянка розміром 0,10 га, фактично користується земельною ділянкою, площею 0,10 га.  За ОСОБА_6 рахується земельна ділянка, розміром 0,08 га, фактично вона користується земельною ділянкою - 0,09 га.
Як вбачається з матеріалів справи, у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21 червня 2017 року № НВ-3209245322017, зазначено, що належна відповідачу ОСОБА_5 земельна ділянка по АДРЕСА_1 має площу 0,1035 га.
Згідно з  кадастровим планом земельної ділянки, опис меж  належної ОСОБА_5 земельної ділянки наступний: від А до Б - землі загального користування ( вулиця Житомирська); від Б до В - землі сільської ради, від В до Г -  землі ОСОБА_12 , від Г до А – землі ОСОБА_12 .
Відповідно до акту приймання-передачі межових знаків на зберігання від 07.06.2017 року, підписаного власником земельної ділянки ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_15 , власником суміжної земельної ділянки ОСОБА_12 та представником Білогородської сільської ради Дідковським С.В., межі земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 0,1035 га, закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками ( металеві труби) в кількості 14 штук.  Власниками /користувачами суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами, що неповідомлення її як суміжного землекористувача про дату і час  здійснення робіт із закріплення межовими знаками меж суміжної земельної ділянки відповідача призвело до порушення її прав.
За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих сторонами доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 -375, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
            Повний текст постанови складено 25 лютого 2020 року.

    Суддя  - доповідач:                                                                    Ящук Т.І. 
 
                        Судді:                                                                      Немировська О.В.
                                                                                                         
                                                                                                         Чобіток А.О.