КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                     
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
03 лютого 2020 року                                                                                     м. Київ
 
                                                                                                          Справа №759/2908/19
                                                                                 Апеляційне провадження №22-ц/824/1980/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     судді-доповідача:                Соколової В.В.                                                                    суддів:                                    Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.                                         за участю секретаря             Лугового Р.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Бабич Н.Д. 26 вересня 2019 року в місті Києві, повний текст рішення складений 27 вересня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, 
 
В С Т А Н О В И В
 
В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що відповідачем ОСОБА_2 неналежно виконано зобов'язання за договором позики (розписка), за яким останній отримав від позивача в позику кошти в розмірі 200000,00 грн, на умовах повернення в термін до 01 січня 2016 року 100000,00 грн, і в срок до 01 квітня 2016 року, залишок в розмірі 100000,00 грн, однак в порушення виконання умов договору позики відповідач кошти не повернув, що і змусило позивача звернутися до суду за захистом порушеного права. На підставі наведеного просив стягнути з ОСОБА_2 суму заборгованості в розмірі 292889,36 грн, яка складається з основної суми боргу, індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми. 
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що написання розписки не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов'язання. Суд, встановивши справжню правову природу розписки, прийшов до висновку, що укладення між ними саме договору позики не відбулося, між сторонами існували господарські відносини, як між суб'єктами господарювання. А отже позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. 
 
Не погодився із вищезазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 , ним подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та не відповідає фактичним обставинам справи. Вказує на те, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконано. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що із змісту документу не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у борг. Вказує, що доказів неотримання коштів або речей від позивача у відповідача немає, а тому написана розписка зобов`язує суд стягнути з боржника вказану в такій розписці суму.
Також вказує на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги наявність свідків з боку позивача та не розглянув клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, що додатково свідчить про порушення права позивача на повний, обґрунтований та всебічний розгляд наданих доказів.
Враховуючи викладене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача не погоджується з доводами апеляційної скарги. Вказує на те, що у розписці не міститься даних про отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів, не міститься даних про укладення та умови договору позики, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Також, у відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача вказує на те, що витрати на правову допомогу ОСОБА_2 становлять 33384,00 грн. На підтвердження вказаної суми надано: копію Додаткової угоди №1, акти про обсяг наданої правової допомоги за договором від 12 березня 2019 року №2-12/03/19 від 07 листопада 2019 року та 11 листопада 2019 року, а також касові документи про сплату вказаних вище сум.
Враховуючи викладене просить вирішити питання щодо компенсації ОСОБА_3 витрат на правову допомогу.
 
В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Пасльон І.В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач та/або його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином в приміщенні суду під особисту розписку представника позивача - адвоката  Жадобіна В.І., за клопотанням якого 13 січня 2019 року був відкладений розгляд справи /а.с.166-172/.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Судом апеляційної інстанції  встановлені, та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.
Згідно з розпискою від 27 серпня 2015 року ОСОБА_2 зобов`язується віддати ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 200000 (двісті тисяч) гривень. В строк до 01 січня 2016 року - 100000 (сто тисяч) гривень і в строк до 01 квітня 2016 року залишок коштів розмірі 100000 (сто тисяч) гривень. У розписці ОСОБА_2 також зазначено про відсутність будь-якого примусу (психологічного, фізичного) при її написанні /а.с.7,105/.
29 листопада 2018 року ОСОБА_1   засобами поштового зв`язку   звернувся до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення боргу протягом 30 днів з моменту одержання даної претензії. Вимогу ОСОБА_2 отримав особисто, про що свідчить його підпис (а.с.11-13). Однак кошти не були повернуті.
В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_2 стверджував про те, що вони з позивачем мали договірні відносини в ході здійснення кожним з них окремо господарської діяльності в сфері ресторанного бізнесу. Інколи між ними виникали позикові відносини, зокрема в кінці 2014 року - на початку 2015 року  позивач позичив у відповідача грошові кошти на загальну суму 100000 (сто тисяч) грн строком на один-два місяці, однак не повернув. Задля погашення заборгованості позивач запропонував відповідачу прийняти у нього в субаренду кафе ІНФОРМАЦІЯ_3, оцінивши його в 300000,00 грн. Умови угоди були наступні: Відповідач бере кафе ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з меблями (задля погашення боргу). Позивач мав переоформити з себе договір оренди на відповідача, як на фізичну особу-підприємця. Після спливу шести місяців відповідач мав написати розписку в розмірі 200000,00 грн., як гарантію того, що всі цінні речі, які знаходяться в кафе, будуть збережені. Відповідач виконав свої договірні зобов`язання написавши розписку на вказану суму, а позивач відмовся від видачі боргового документу відповідачеві. З настанням 2016 року орендна плата збільшилась майже в 2 рази, орендодавець повідомив, що якщо платити відповідач не має наміру, то йому потрібно забрати меблі. Оскільки відповідач не мав жодних документів на меблі, так як не він їх придбав, вони не були йому повернуті. 
При цьому відповідач наголошує на тому, що в розписці не зазначено, що він отримував від ОСОБА_4 кошти, що в свою чергу свідчить про відсутність договору позики. Також відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, щодо першого платежу в розмірі 100000,00 грн, який мав бути сплачений  01 січня 2016 року, а позивач звернувся до суду лише 13 лютого 2019 року. Щодо другого платежу зазначив, що строк позовної давності не сплив, але на підставі викладеного просив в задоволені вимог відмовити /а.с.44-46/.
 
У ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Пунктом 1 ч. 2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставам виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.
За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.ч. 1,2 ст. 598 ЦК України).
Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України).
Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов'язків. Тобто з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.
За положенням ст. 692 ЦК України продавець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
 
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з положеннями ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлений договором.
Статтею 1053 ЦК України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням.
Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 цього Кодексу).
Відповідно до ч.2 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові Верховного Суду від  08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (№ 61-20376св18).
У Постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 755/4030/16-ц Верховний Суд вказав на те,  що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від  11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.
Аналіз ч. 2 ст.1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження  № 61-22315сво18) зроблено висновок, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі -«non concedit venirecontra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
В постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 686/863/17 Верховний Суд вказав на те, що тлумачення частини другої статті 604, статті 1053 ЦК України свідчить, що під новацією необхідно розуміти одну з підстав припинення зобов`язання, яка представляє собою домовленість сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами. Борг, який виник із договору купівлі-продажу, договору найму (оренди) чи з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

З наведених обставин справи вбачається, що між позивачем і відповідачем існували певні договірні правовідносини. Наведені відповідачем обставини свідчать про те, що ним було взято на себе зобов`язання щодо сплати грошових коштів за передані йому позивачем речі, а саме меблі та інше обладнання для кафе, тобто фактично відповідач здійснив придбання товарів, що свідчить про наявність правовідносин з купівлі-продажу.
Сторонами у справі визнано, що при написанні відповідачем розписки відбулася фактична передача обумовлених товарів, сторони дійшли згоди щодо усіх суттєвих умов договору купівлі-продажу, визначилися із датою розрахунку, проте відповідач свій обов'язок зі сплати вартості товару не виконав, в обумовлені сторонами строки грошові кошти повернуті не були. Та обставина, що в подальшому ці товари були втрачені не впливають на визначення характеру правовідносин, що виникли між сторонами у справі.
Суд першої інстанції не визначився з характером правовідносин, що виникли між сторонами у справі, вказавши лише про наявність певних господарських правовідносин не звернув увагу на те, що спірні правовідносини виникли між ними як між фізичними особами. Також суд першої інстанції не взяв до уваги, що правовідносини з приводу стягнення грошової суми за придбаний товар за договором купівлі-продажу, які існували між сторонами не припинили свою дію, оскільки отримавши від позивача товар на обумовлену суму, відповідач у строки, визначені в розписці, кошти за товар не провернув. Тобто взяте на себе грошове зобов`язання відповідач не виконав. Разом з тим, відповідач виданою ним розпискою підтвердив наявність в нього боргового, грошового  зобов`язання перед  позивачем, яке мало бути виконано двома платежами: до 01 січня 2016 року - 100000 (сто тисяч) гривень;  до 01 квітня 2016 року залишок коштів розмірі 100000 (сто тисяч) гривень.  
Тобто в даному випадку вбачається, що відбулась заміна первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами. Борг, який виник із договору купівлі-продажу,  був замінений позиковим зобов'язанням.
Апеляційний суд, застосувавши до спірних правовідносин положення ст.ст. 655, 692 ЦК України, вважає, що він не виходить за межі позовних вимог, оскільки по-перше позовні вимоги обґрунтовані саме наявністю позикових зобов`язань, крім того відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України саме суд вирішує питання, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, а позивач - обставини, якими обґрунтовує свої вимоги (п.5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України).
А отже пред`явлені позивачем позовні вимоги про стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 200000 (двісті тисяч) гривень слід визнати обґрунтованими.
 
За правилом ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань.
 
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
 
З наведеного позивачем розрахунку вбачається, що суми інфляційних витрат та 3 % річних нараховані окремо на суму 100000 (сто тисяч) гривень за період з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2018 року в розмірі 39094,39 грн інфляційні втрати та 8753,00 грн 3% річних, а також на суму 100000 (сто тисяч) гривень за період з 01 квітня 2016 року в розмірі 37036,97 гривень інфляційні витрати та 8005,00 гривень 3 % річних (а.с.16-20). Вказаний розрахунок перевірений апеляційним судом та встановлена його відповідність нормам чинного законодавства та правильність нарахування вказаних сум.  А отже позовні вимоги про стягнення даних сум компенсації слід також визнати обґрунтованими. 
 
Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, про що заявлено стороною відповідача на стадії розгляду справи судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
 
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст.ст. 252-255 ЦК України.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 с.267 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).
Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
 
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов'язаний лише з визначеними сторонами датами виконання зобов`язання.
Згідно штампу вхідної кореспонденції суду позивач звернувся безпосередньо до суду з даним позовом 13 лютого 2019 року.
Строк здійснення першого платежу в розмірі 100000,00 грн був визначений сторонами датою  01 січня 2016 року, а отже перебіг строку позовної давності почався з наступного дня, відповідно його закінчення припадає на дату 02 січня 2019 року . Тобто позивач звернувшись з позовом 13 лютого 2019 року порушив строк позовної давності, не заявив про його поновлення  не зазначив поважності причин. 
Щодо другого платежу, який також був визначений в розмірі 100000,00 грн, то він був визначений сторонами датою  01 квітня 2016 року, а отже закінчення строку позовної давності припадає на дату 02 квітня 2019 року.
Порядок відліку позовної давності наведений у ст. 261 ЦК України, вказує на те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Апеляційний суд погоджується з позицією сторони відповідача, що про своє порушене право позивач міг дізнатися вже з наступного дня після закінчення строку виконання зобов`язання
Про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
А отже при зверненні до суду з вказаним позовом позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення суми боргу в розмірі 100000 (сто тисяч) гривень, із визначеним строком виконання зобов`язання до 01 січня 2016 року. Враховуючи, що вимоги про стягнення інфляційних витрат та трьох  процентів річних є похідними від основного зобов`язання, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення. 
Строк позовної давності за вимогами про стягнення суми боргу в розмірі 100000 (сто тисяч) гривень, із визначеним строком виконання зобов`язання до 01 квітня 2016 року на дату звернення до суду  не сплив. За період з 01 квітня 2016 року по грудень 2018 року  сума інфляційних витрат становить  37036,97 грн, а 3 % річних становлять суму 8005,00 грн. А отже стягненню з відповідача на користь позивача сума заборгованості в розмірі 100000 грн з урахуванням інфляційних витрат та трьох відсотків річних, тобто в сумі  145041,97 грн. 
 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив, і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.
В порядку ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положення ч.13 цієї норми законодавства вказують на те, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
А отже у разі часткового задоволення позовних вимог компенсація судових витрат позивачеві за рахунок відповідача передбачається у розмірі пропорційному задоволеним позовним вимогам. Розмір задоволених позовних вимог становить 50 % В ході розгляду справи позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 7325,00 грн, відповідно сенсації підлягає 50 %  цих витрат, що становить 3662,5  грн.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375,  381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року - скасувати та постановити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 145041 (сто сорок п`ять тисяч сорок одна) гривня 97 копійок.
В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат в розмірі 3662,5  грн.
 
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації/проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ). 
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації/проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 А.М. Андрієнко
 
                                                                                                            Н.В. Поліщук

 
  Повний текст постанови складений 06 лютого 2020 року.