03.02.20
22-ц/812/110/20
Єдиний унікальний номер судової справи 484/3553/19
Номер провадження 22-ц/812/110/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

03 лютого 2020 року                                        місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П., 

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 07 листопада 2019 року, під головуванням судді Шикері І.А. в приміщені цього ж суду, з урахуванням додаткового рішення від 26 грудня 2019 року, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про визнання договору оренди недійсним,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі – ТОВ «Агрофірма Корнацьких») про визнання договору оренди недійсним. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю (Серія ІІІ-МК №007661), який видано 21 травня 1997 року,  ОСОБА_1  є власником земельної ділянки, яка передана для сільськогосподарського використання, площею 7.19 га, кадастровий номер 4825482800:04:000:0004, що розташована на території Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.
20 жовтня 2009 року ОСОБА_1 видано довіреність працівникам ТОВ «Агрофірма Корнацьких», зокрема ОСОБА_2 , щодо розпорядження вищевказаною земельною ділянкою.
У цьому ж 2009 році між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки, підпис в якому від імені позивача вчинено представником за довіреністю. Вказаний договір не був зареєстрований у встановленому законом порядку.

Заявою від 18 грудня 2013 року ОСОБА_1 скасувала видану нею довіреність від 20 жовтня 2009 року за реєстровим №5967. Зазначену заяву посвідчено приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А.
Проте, 14 березня 2016 року ОСОБА_2 , від імені позивача, на підставі вже скасованої довіреності укладено договір оренди землі із ТОВ «Агрофірма Корнацьких», на підставі якого належну ОСОБА_1 земельну ділянку передано в оренду відповідачу на строк у 49 років. 22 липня 2016 року проведено державну реєстрацію вказаного договору.
Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що спірний договір підписано особою, яка не мала на те повноважень, позивач ОСОБА_1 просила визнати недійсним вищевказаний договір оренди землі від 14 березня 2016 року.
Представник відповідача ТОВ «Агрофірма Корнацьких» надав до суду відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначав, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що позивач повідомляла відповідача про скасування довіреності від 20 жовтня 2009 року. При цьому, ОСОБА_1 достеменно знала про перебування її земельної ділянки в оренді у ТОВ «Агрофірма Корнацьких», проте жодних претензій відповідачу не заявляла. 
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано договір оренди належної ОСОБА_1 земельної ділянки площею 7.1925 га, кадастровий номер 4825482800:04:000:0004, укладений 14 березня 2016 року між представником ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та представником Дудник Л.М., який діяв за нотаріально-посвідченою довіреністю від 20 жовтня 2009 року, яку було скасовано 18 грудня 2013 року, - недійсним.
Додатковим рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2019 року стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 768 грн. 40 коп.
Не погодившись із судовим рішенням, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково не залучив до участі у справі в якості сторони у справі ОСОБА_2 , оскільки рішення про визнання недійсним договору оренди землі, укладеного ним від імені позивача, впливає на його права та обов`язки. До того ж, ухвалюючи рішення, судом не було враховано той факт, що позивач не повідомила відповідача про скасування довіреності.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Судове рішення мотивовано тим, що оспорюваний договір оренди позивач не підписувала, а ОСОБА_2 , який підписав правочин як її представник, не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності на час вчинення правочину, оскільки довіреність була скасована. Таким чином, суд вважав, що правочин вчинено з порушенням ст.ст.203,215 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них та договором оренди земельної ділянки.
В силу п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, договори, які є одним з видів правочину, є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.ст.6,202,203 ЦК України, правочином визнається дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин є дійсним, якщо:
- його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;
- особа, яка його вчиняє, має необхідний обсяг цивільної дієздатності;
- волевиявлення учасників є вільним і відповідає їх внутрішній волі;
- він вчинений у формі, встановленій законом й спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У ч.1 ст.627 ЦК України проголошено принцип свободи договору, якою передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Недотримання хоча б однієї із зазначених умов дійсності правочину може тягнути його нікчемність, з застосуванням відповідних правових наслідків, або слугувати підставою для визнання правочину недійсним у судовому порядку відповідно до положень ст.215 ЦК України.
Якщо правочин підлягає державній реєстрації, то він є вчиненим з моменту такої реєстрації.
Договір оренди земельної ділянки теж є правочином, а тому, сторони у ньому повинні дотримуватися зазначених правил і, крім того, положень Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями).
Так, відповідно до вимог ч.4 ст.124 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.
Згідно із ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.
Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (ст.ст.203,215-216 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
При цьому волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст.627 ЦК України.
Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.
Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Належною формою для договору оренди, згідно з положеннями ст.792 ЦК України, ст.14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) є письмова форма, яка передбачає підписання угоди.
При цьому, сформульований текст письмового правочину обов`язково має бути підписаний стороною (сторонами).
В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладенні угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст.ст.203,215 ЦК України, як такої, що не відповідає її внутрішній волі.
Відповідно до ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. При цьому, представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
За ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Положеннями ст.239 ЦК України, визначено, що правочин вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. 
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.  
Представництво за довіреністю припиняється у тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала (п.2 ч.1 ст.248 ЦК України).
Згідно ч.2 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. 
З матеріалів справи убачається, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю (Серія ІІІ-МК №007661), який видано                                21 травня 1997 року,  ОСОБА_1  є власником земельної ділянки переданої для сільськогосподарського використання площею 7.19 га, кадастровий номер 4825482800:04:000:0004, що розташована на території Кінецьпільської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (а.с.9-11,13).
20 жовтня 2009 року ОСОБА_1 було видано нотаріально посвідчену довіреність на громадян: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з питань вчинення правочинів щодо розпорядження всіма належними їй земельними ділянками, ведення спадкових справ, представництва інтересів в судових установах тощо.
Зі змісту договору оренди землі від 14 березня 2016 року убачається, що ОСОБА_1 , від імені якої за довіреністю діяв Корнацький В.О., надала, а ТОВ «Агрофірма Корнацьких», в особі заступника генерального директора Ложкар З.Д., прийняло в оренду вищевказану земельну ділянку площею 7.1925 га строком на 49 років. Даний договір зареєстрований 22 липня 2016 року (а.с.4-7,9).
Разом з тим, згідно нотаріально посвідченої заяви, ОСОБА_1 18 грудня 2013 року скасувала довіреність, видану нею на громадян: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з питань вчинення правочинів щодо розпорядження всіма належними їй земельними ділянками, ведення спадкових справ, представництва інтересів в судових установах, тощо, посвідчену 20 жовтня 2009 року за реєстровим №5967, про що позивач зобов`язалась самостійно повідомити повірених довіреності (а.с.8). 

Міськрайонним судом встановлено, що ОСОБА_2 , укладаючи 14 березня 2016 року від імені ОСОБА_1 договір оренди землі із ТОВ «Агрофірма Корнацьких», не був уповноваженою особою на укладення зазначеного договору, у зв`язку із тим, що довіреність, на підставі якої він діяв, втратила свою чинність, оскільки була скасована позивачем.
Отже, враховуючи наведене, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір оренди землі від 14 березня 2016 року є недійсним, оскільки укладений представником від імені позивача без відповідних повноважень та, як наслідок, без вільного волевиявлення позивача на його укладення.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.
За таких обставин, судове рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Таким чином доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про необхідність залучення ОСОБА_2 до участі у справі в якості належної сторони, оскільки вирішення цього спору на права та обов`язки останнього не впливає.
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що позивач не вчинила жодних дій щодо відмови від договору оренди землі є безпідставними та зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права, оскільки у даному випадку у представника ОСОБА_2 станом на дату укладення спірного договору взагалі не було повноважень на його укладення, тому доводи щодо наступного схвалення правочину позивачем не можуть бути застосовані.
Посилання представника відповідача на необізнаність про скасування позивачем довіреності спростовується матеріалами справи, з яких вбачається, що ОСОБА_1 було направлено на адресу представника засобами поштового зв`язку відповідне повідомлення, та протилежного останнім не доведено (а.с.43,44). 
За такого, колегія суддів вважає, що позивач довела факт відсутності у неї волевиявлення на укладання оскаржуваного договору, а тому він є недійсним.
Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається відповідач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» – залишити без задоволення.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 листопада 2019 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                        О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення
складено 04 лютого 2020 року