Постанова                                                      
Іменем України 
 
20 листопада 2019 року                                                               
м. Київ
                                                                                
справа № 2-395/11
провадження № 61-32709св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,               Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач - Військовий прокурор Львівського гарнізону в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи: Управління земельних ресурсів міста Львова, Обласне комунальне підприємство «бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Управління архітектури та містобудування Львівської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу приміщення ангару та зобов`язання відповідача звільнити земельну ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05 квітня 2017 року у складі судді Невойти П. С. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П.,             Копняк С. М., Мельничук О. Я.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2009 року Військовий прокурор Львівського гарнізону звернувся до суду із зазначеним позовом в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (далі - ДП МОУ «ЛЗЗК»), посилаючись на те, що в ході проведення перевірки дотримання посадовими особами ДП МОУ «ЛЗЗК» вимог земельного законодавства при наданні Товариству з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «ТІВІС» (далі - ТОВ «НВП «ТІВІС») на підставі договору                        від 01 жовтня 2007 року в користування виробничої площадки площею 583,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить даному підприємству.
Встановлено, що 01 жовтня 2007 року між ТОВ «НВП «ТІВІС» та ДП МОУ «ЛЗЗК» було укладено договір, згідно з яким ДП МОУ «ЛЗЗК» передає, а ТОВ «НВП «ТІВІС» приймає в тимчасове користування для своїх виробничих потреб виробничу площадку площею 583,1 кв. м, яка знаходиться у володінні ДП МОУ «ЛЗЗК» за вищевказаною адресою на строк до 29 лютого 2008 року.
Згідно з пунктом 2.1 вказаного договору передача виробничої площадки в користування не спричиняє передачу ТОВ «НВП «ТІВІС» права власності на неї, власником виробничої площадки залишається ДП МОУ «ЛЗЗК», а ТОВ «НВП «ТІВІС» користується нею протягом терміну дії договору. 
Після закінчення строку дії договору, а також, у зв`язку із з тим, що новий договір не укладався і жодна із сторін не направила іншій стороні пропозиції про укладення договору, 17 березня 2008 року ДП МОУ «ЛЗЗК» направило на адресу ТОВ «НВП «ТІВІС» попередження з проханням звільнити виробничу площадку, однак зазначене попередження було залишено поза увагою.
Пізніше було встановлено, що на вищевказаній виробничій площадці розташований ангар загальною площею 360,5 кв. м, що зареєстрований в Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»). 
Проте, даний ангар знаходиться на земельній ділянці, якою на підставі ухвали 3-ї сесії     3-го скликання Львівської міської ради від 24 грудня 1998 року № 308 користується                    ДП МОУ «ЛЗЗК», що підтверджується державним актом на право постійного користування землею. 
Зазначений ангар загальною площею 360.5 кв. м зареєстрований по АДРЕСА_2 , проте фактично розташований по АДРЕСА_1 (адреса земельної ділянки ДП МОУ «ЛЗЗК»). 
07 липня 2008 року між ТОВ «НВП «ТІВІС» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 придбала приміщення ангару по АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 14 липня 2008 року № 19514613.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 17 лютого 2009 року у справі              № 2/20  було встановлено, що ОСОБА_1 займає земельну ділянку площею                 583,1 кв. м. 
Самовільне використання ОСОБА_1 земельної ділянки ДП МОУ «ЛЗЗК» призводить до порушення майнових інтересів Збройних Сил України та встановленого законом порядку сплати земельного податку та орендної плати.
Враховуючи викладене, Військовий прокурор Львівського гарнізону просив обов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ДП МОУ «ЛЗЗК» земельною ділянкою загальною площею 583,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу приміщення ангару загальною площею   360,6 кв. м та зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільну зайняту земельну ділянку ДП МОУ «ЛЗЗК»  загальною площею 583,1 кв. м, що знаходиться за вищевказаною адресою.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 05 квітня 2017 року позов задоволено. 
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ДП МОУ «ЛЗЗК»  земельною ділянкою загальною площею 583,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу приміщення ангару загальною площею 360,6 кв. м.
Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку ДП МОУ «ЛЗЗК» загальною площею 583,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що право користування ДП МОУ «ЛЗЗК»  на земельну ділянку загальною площею 583,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 порушено у зв`язку із самовільним зайняттям вказаної ділянки відповідачем, яка без достатніх правових підстав користується нею.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05 квітня 2017 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 липня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що прокурори не можуть здійснювати представництво в суді інтересів держави в особі державних компаній, тому у цій справі прокурор не міг представляти інтереси  ДП МОУ «ЛЗЗК». Вона жодного разу не була повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, тому судове рішення було ухвалено без надання стороні відповідача можливості надати до суду докази на свій захист, без надання можливості аргументувати свою правову позицію, надати пояснення по суті спору, ігноруючи таким чином право особи на доступ до суду та правовий захист. Суди попередніх інстанцій на порушення норм процесуального права розглянули справу за відсутності третіх осіб, яких не було належним чином повідомлено про розгляд справи. У матеріалах справи відсутні належні докази того, що на час вирішення цієї справи ДП МОУ «ЛЗЗК» має будь-які права на земельну ділянку, на якій розміщений ангар, належний ОСОБА_1 . Таким чином позивач не довів наявність у нього права власності чи права користування земельною ділянкою, без чого в нього не може виникнути право на негаторний позов.
 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ДП МОУ «ЛЗЗК» є структурним підрозділом органу державної виконавчої влади - Міністерства оборони України, майно якого є державною власністю і закріплюється за ним на праві оперативного управління.
В ході проведення військовою прокуратурою Львівського гарнізону перевірки дотримання посадовими особами ДП МОУ «ЛЗЗК» вимог земельного законодавства при наданні ТОВ «НВП «ТІВІС» в користування виробничої площадки площею                              583,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено, що                       01 жовтня 2007 року між ТОВ «НВП «ТІВІС» та ДП МОУ «ЛЗЗК» укладено договір                  № 181-п, за умовами якого ДП МОУ «ЛЗЗК» передало, а ТОВ «НВП «ТІВІС» прийняло в тимчасове користування для своїх виробничих потреб виробничу площадку площею 583,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться у володінні ДП МОУ «ЛЗЗК».
Згідно з пунктом 2.1 договору від 01 жовтня 2007 року № 181-п, укладеного між                    ТОВ «НВП «ТІВІС» та ДП МОУ «ЛЗЗК», передача виробничої площадки в користування не спричиняє передачу ТОВ «НВП «ТІВІС» права власності на вказану площадку. Власником виробничої площадки залишається ДП МОУ «ЛЗЗК», а ТОВ «НВП «ТІВІС» користується нею протягом терміну дії договору, а саме до 29 лютого 2008 року.
Пунктом 3.1 договору від 01 жовтня 2007 року № 181-п передбачено, що користування виробничою площадкою є строковим та платним, плата за послуги визначається у протоколі узгодження плати за надані послуги і за перший місяць користування становить 145,78 грн. У разі припинення дії договору ТОВ «НВП «ТІВІС» зобов`язується повернути ДП МОУ «ЛЗЗК» виробничу площадку в належному стані, не гіршому, ніж на час передачі її в користування, з врахуванням фізичного зносу (пункт 4.3 договору).
Згідно з пунктом 10.10 цього договору, якщо новий договір не укладений протягом терміну, встановленого цим договором або якщо жодна із сторін не направить іншій стороні пропозиції про його укладення дія договору припиняється внаслідок: закінчення терміну дії на який він був укладений; банкрутства ТОВ «НВП «ТІВІС»; за згодою сторін; на підставі рішення суду.
07 березня 2008 року, у зв`язку із закінченням терміну дії договору, встановленого пунктом 10.1 цього договору, ДП МОУ «ЛЗЗК» направило на адресу ТОВ «НВП «ТІВІС» попередження з проханням вивезти майно з виробничої площадки по АДРЕСА_1 .
На виконання зазначеного попередження ТОВ «НВП «ТІВІС» не було вчинено жодних дій по звільненню спірної виробничої площадки.
Судами встановлено, що вказаній виробничій площадці, а саме: на земельній ділянці    ДП МОУ «ЛЗЗК», яка належить йому на підставі державного акту на право постійного користування землею розташований ангар загальною площею 360,5 кв. м, який згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 14 липня 2008 року                         № 19514613 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 липня 2008 року.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня                    2015 року визнано протиправними дії ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» щодо реєстрації ангару площею 360,6 кв. м по АДРЕСА_3 як об`єкту нерухомого майна з видачою реєстраційного посвідчення від 19 листопада 1996 року № 793 визнано протиправними та скасовано реєстраційне посвідчення від 19 листопада 1996 року № 793, яким ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»зареєструвало право приватної власності на приміщення ангару загальною площею 360,6 кв. м на АДРЕСА_3 , як на об`єкт нерухомого майна, оскільки договір від 20 листопада                  1995 року № 51, на підставі якого здійснилася державна реєстрація складу із збірних металевих конструкцій, як нерухомого майна, не відноситься до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна.
Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що у липні 2008 року Військовий прокурор Львівського гарнізону звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі ДП МОУ «ЛЗЗК» до ТОВ «НВП «ТІВІС», в якому просив зобов`язати відповідача повернути позивачу виробничу площадку площею 583 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Господарського суду Львівської області від 17 лютого 2009 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13 квітня               2009 року, у справі № 2/20 позов задоволено. Зобов`язано ТОВ «НВП «ТІВІС» повернути ДП МОУ «ЛЗЗК» виробничу площадку площею 583 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
 
 Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду міста Львова.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України               від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
29 травня 2018 року справу № 2-395/11 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України                                від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду  від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Згідно із статтею 4 Закону України «Про використання земель оборони» військові частини, установи, військові навчальні заклади, підприємства та організації Збройних Сил України за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК України).
Частиною першою статті 124 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).
Відповідно до частин першої, третьої-п`ятої статті 126 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку  посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. 
Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом  на  право  постійного  користування земельною ділянкою. 
Форми державних актів на право власності на земельну ділянку, право постійного користування земельною ділянкою затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.   
Частиною другою, пунктом б) частини третьої статті 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Відповідно до частини першої статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Отже, Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 самовільно зайняла земельну ділянку ДП МОУ «ЛЗЗК» та користується нею, у зв`язку з чим було порушено право користування ДП МОУ «ЛЗЗК»  вказаною земельною ділянкою.
Разом з тим, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що наявність постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі                        № 2а-11305/10/1370 за позовом Військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі ДП МОУ «ЛЗЗК» до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання дій протиправними та скасування реєстраційного посвідчення, якою змінено ухвалу Львівського окружного адміністративного суду                 від 17 жовтня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2018 року про закриття провадження у справі в частині скасування реєстраційного посвідчення, а також постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2018 року у цій же справі, якою визнано протиправними дії ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» щодо реєстрації ангару площею 360,6 кв. м по АДРЕСА_4 , як об`єкту нерухомого майна з видачею реєстраційного посвідчення від 19 листопада 1996 року № 793, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень на підставі статей 411, 412 ЦПК України.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона не приймала участі у розгляду справи, у зв`язку із неналежним повідомленням, тому була позбавлена можливості надати суду докази на свій захист, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Згідно зі статтею 309 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Тлумачення статті 309 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, свідчить, що у суду апеляційної інстанції було відсутнє процесуальне повноваження скасовувати рішення суду першої інстанції із підстави неналежного повідомлення у суді першої інстанції особи, яка подала апеляційну скаргу, а порушення норм процесуального права могли бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі                                           № 755/15824/15-ц (провадження № 61-23983сво18).
Посилання у касаційній скарзі на те, що розгляд справи судами попередніх інстанцій було проведено за відсутності третіх осіб, які не були повідомлені про розгляд справи, є такими, що заслуговують на увагу, проте відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Аргументи касаційної скарги про те, що прокурори не можуть здійснювати представництво в суді інтересів держави в особі державних компаній, тому у цій справі прокурор не міг представляти інтереси ДП МОУ «ЛЗЗК», також не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання позову, прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами  виконавчої  влади,  органами державного і господарського  управління  та  контролю,  Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями,   масовими  рухами,  підприємствами, установами і організаціями, незалежно  від  форм  власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання позову, предметом  нагляду  за додержанням і застосуванням законів є:                        1) відповідність   актів,  які  видаються  всіма  органами, підприємствами,  установами,  організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам; 2) додержання    законів   про   недоторканність   особи, соціально-економічні,  політичні, особисті   права   і   свободи громадян, захист їх честі і гідності, якщо законом не передбачений інший порядок захисту цих прав; 3) додержання законів, що стосуються економічних, міжнаціональних відносин, охорони навколишнього середовища, митниці та зовнішньоекономічної діяльності. Перевірка  виконання   законів  проводиться  за  заявами  та іншими повідомленнями  про  порушення  законності, що вимагають прокурорського реагування,  а  за  наявності  приводів - також з власної ініціативи  прокурора. 
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 20 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання позову, при виявленні порушень закону прокурор або його  заступник  у межах своєї компетенції мають право звертатись до суду з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб. 
У ході проведення перевірки дотримання посадовими особами ДП МОУ «ЛЗЗК»  вимог земельного законодавства при наданні ТОВ «НВП «ТІВІС» у користування виробничої площадки, військовий прокурор Львівського гарнізону, встановивши порушення вимог земельного законодавства, звернувся в межах наданих йому законодавством повноважень до суду з цим позовом в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі ДП МОУ «ЛЗЗК».
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Виконання оскаржуваного судового рішення місцевого суду було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ                 від 01 серпня 2017 року. Тому у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити його виконання.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 липня 2017 року залишити без змін.
Поновити виконаннярішення Шевченківського районного суду міста Львова                            від 05 квітня 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.                                      
 
ГоловуючийВ. С. Висоцька    Судді:А. І. Грушицький     І. В. Литвиненко    В. В. Сердюк   І. М. Фаловська |