Ухвала
Іменем України 
 
11 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 753/4214/19
провадження № 51-672ск20 
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду  від 07 листопада 2019 року щодо ОСОБА_4 , 
 
встановив:
 
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року  ОСОБА_4  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва, на підставі ст. 89 Кримінального кодексу України (Далі – КК)  не судимого, засуджено за ч. 3 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строком на 5 років.                   
 
Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у незаконному виготовленні та зберіганні психотропної речовини у особливо великих розмірах, без мети збуту.
 
Відповідно до вироку суду ОСОБА_4 у не встановлені досудовим розслідуванням  дату, час та місце, за невстановлених обставин та невстановлений спосіб виготовив та став зберігати психотропну речовину – амфетамін для власного вживання без мети збуту. Під час проведення обшуку 17 травня 2015 року за місцем проживання  ОСОБА_4 було виявлено та вилучено особливо небезпечну психотропну речовину – амфетамін загальною масою 23,57 г, що є особливо великим розміром. Вказаний наркотичний засіб ОСОБА_5 виготовив та зберігав для власного вживання без мети збуту.    
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року вирок Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року змінено, на підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбуття покарання у виді позбавлення волі  строком 5 років з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням обов`язків визначених ч. 1 ст. 76 КК.
 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду  від 07 листопада 2019 року щодо ОСОБА_4 у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок м`якості та призначити новий  розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд апеляційної інстанції в порушення ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК)КПК не навів в ухвалі докладних мотивів застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК. Належним чином не оцінив суспільну небезпеку вчиненого злочину та не проаналізував дані про особу засудженого, що призвело до призначення м`якого заходу примусу. 
 
Мотиви суду
 
Перевіривши дотримання прокурором порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи в касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
 
Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Як убачається зі змісту касаційної скарги, доведеність винуватості  ОСОБА_4 та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 309 КК прокурором у касаційному порядку не оспорюються.
 
Доводи прокурора, наведені в касаційній скарзі, про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через  м`якість та про звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України безпідставні.
 
Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
 
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
 
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення. 
 
У цьому кримінальному провадженні, як убачається зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин на підтвердження того, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням вказаних норм права.
 
На думку колегії суддів, суд апеляційної інстанції в межах повноважень та в порядку, визначеному ст. 404 КПК, доводи сторони захисту належним чином перевірив, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь та прийняв рішення з дотриманням вимог ч. 2 ст. 419 КПК зазначивши в ухвалі мотиви прийнятого рішення.
 
Апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без реального відбування ним призначеного покарання у виді позбавлення волі, тобто звільнив останнього від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на нього визначених ч.1 ст. 76 КК України обов`язків. 
 
Зокрема, переглядаючи справу в апеляційному порядку, врахував усі обставини, які за законом мають правове значення, а саме: ОСОБА_4 не судимий та до вчинення злочину передбаченого ч. 3 ст. 309 КК не притягувався до кримінальної відповідальності, вину визнав і щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, працює, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, виховує двох дітей, має постійне місце проживання та реєстрації, має міцні соціальні зв`язки, є членом громадської організації «Київ-Європейська столиця» приймає активну участь у громадському житті мікрорайону Бортничі (м. Київ), пройшов курс стаціонарного лікування, що з часу вчинення злочину пройшло більше чотирьох років і нових злочинів пов`язаних з незаконним обігом наркотичних засобів не вчинив.  
 
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що наведені дані про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання, та відсутність обтяжуючих покарання обставин є достатніми підставами для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК.
 
Посилання прокурора про те, що засуджений ОСОБА_4 притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 263 КК за злочин, вчинений у 2011 році, що у своїй сукупності разом з інформацією про особу обвинуваченого виключає можливість застосування ст. 75 КК, не є слушними, оскільки відповідно до ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року ОСОБА_4 звільнений від відбуття покарання за вироком цього суду від 27 травня 2016 року за ч. 1 ст. 263 КК по закінченню іспитового строку. Таким чином, ОСОБА_4 відповідно до ст.89 КК є особою, яка не має судимості.  
 
Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через м`якість та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до неправильного застосування положень ст. 75 КК до засудженого ОСОБА_4 колегія суддів не вбачає. Відсутні такі доводи і в касаційній скарзі прокурора.
 
Зміст ухвали апеляційного суду відповідає нормам статей 370, 419 КПК, вона є належним чином вмотивованою та обґрунтованою.
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.   
 
Отже, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали апеляційного суду з мотивів, зазначених у касаційній скарзі прокурора, а тому вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року щодо                ОСОБА_4 . 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                      ОСОБА_3