Ухвала
іменем України 
15 січня 2020 року
м. Київ
справа № 1/760/64/14
провадження № 51-3970км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 , 
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
потерпілого                                                ОСОБА_6 ,
представника потерпілого                     ОСОБА_7 ,
засудженого                                               ОСОБА_8 ,
захисника                                                    ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 і його захисника – адвоката ОСОБА_9 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вказаним вироком 
 
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Києва, громадянина України, раніше не судимого,
засуджено до покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) – на строк 13 років; за ч. 1 ст. 263 КК – на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років. Цивільний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 60 000 грн та моральну шкоду – 100 000 грн.
За ухвалою Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 змінено. Виключено з мотивувальної частини вироку посилання, як на докази винуватості ОСОБА_8 , на показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . 
На підставі ч. 3 ст. 68 КК (в редакції від 07 вересня 2016 року) ОСОБА_8 зменшено покарання за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК до 10 років позбавлення волі. Ухвалено вважати ОСОБА_8 засудженим на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції від 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 21 вересня 2009 року по 14 квітня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, та ухвалено вважати таким, що повністю відбув призначене покарання.
Збільшено суму стягнення з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди до 200 000 грн.
У решті вирок суду стосовно засудженого залишено без змін.
За вироком суду  ОСОБА_8 визнано винуватим за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК, за таких обставин.
ОСОБА_8  приблизно в жовтні 2008 року після того, як між ним і його знайомим  ОСОБА_6  виникли неприязні стосунки на ґрунті того, що останній, працюючи директором ДЮСШ  № 7 м. Києва, забороняв  ОСОБА_8  проводити комерційні операції на базі цієї школи з метою отримання прибутку, маючи умисел на умисне вбивство  ОСОБА_6  способом, небезпечним для життя багатьох осіб, шляхом приведення в дію вибухового пристрою за місцем проживання  ОСОБА_6 , розробив план і підготував знаряддя та засоби вчинення злочину.
Так,   ОСОБА_8  у час, місці та в особи, що не встановлені слідством, не маючи передбаченого законом дозволу, придбав вибуховий пристрій, який належить до боєприпасів–осколкову гранату Ф-1 у комплекті з підривачем УЗРГМ-2. Цей пристрій ОСОБА_8 переніс за місцем свого проживання–до квартири АДРЕСА_1 , де став зберігати без передбаченого законом дозволу.  ОСОБА_8 , будучи знайомий із принципом дії ручних гранат, маючи навички поводження з ними, зокрема щодо встановлення вибухового пристрою самостійно, без допомоги сторонніх осіб, підшукав дві кватирки від вікон, лист фанери і брусок з дерева для встановлення та приведення в дію вказаного вибухового пристрою з метою позбавлення  ОСОБА_6  життя.
Готуючись до вбивства  ОСОБА_6 , візуально спостерігаючи за будинком і прилеглою до нього територією з жовтня 2008 року по липень 2009 року,  ОСОБА_8 вів спостереження за пересуванням і способом життя  ОСОБА_6 .
Після цього  ОСОБА_8 у період часу з 22:30 22 липня 2009 року по 03:30 наступного дня, перебуваючи у приміщенні під`їзду № 5 жилого будинку АДРЕСА_2 , з метою умисного вбивства ОСОБА_6  способом, небезпечним для життя багатьох осіб, вмонтував вибуховий пристрій –осколкову гранату Ф-1 у комплекті з підривачем УЗРГМ-2 поруч із вхідними дверима квартири АДРЕСА_3 вказаного будинку. При цьому  ОСОБА_8  видалив запобіжну чеку з кільцем підривача осколкової гранати Ф-1, притиснув важіль у зачепі ударника накольного механізму віконними рамами–кватирками і встановив ричаг у вигляді бруска з дерева таким чином, що при відкриванні дверей квартири АДРЕСА_3 брусок відсовував віконні рами, які звільняли важіль підривача УЗРГМ-2, який, у свою чергу, виходив із зачепу ударника накольного механізму і приводив до ініціювання запалу підривача і, як наслідок, вибуху гранати.
23 липня 2009 року близько 09:10 в момент виходу ОСОБА_6  із квартири вибуховий пристрій було активовано, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. Тим самим ОСОБА_8   вчинив закінчений замах на умисне вбивство  ОСОБА_6 , вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, який не було закінчено з причин, що не залежали від волі  ОСОБА_8 .
Крім того,  ОСОБА_8 у час, місці та в особи, що не встановлені слідством, не маючи передбаченого законом дозволу, придбав вибуховий пристрій, що належить до боєприпасів–осколкову гранату Ф-1 у комплекті з підривачем УЗРГМ-2. Цей пристрій  ОСОБА_8 , не маючи передбаченого законом дозволу, переніс за місцем свого проживання–до квартири АДРЕСА_1 , де став зберігати без передбаченого законом дозволу.
Також  ОСОБА_8 у час, місці та в особи, що не встановлені слідством, не маючи передбаченого законом дозволу, придбав боєприпаси, частини вогнепальної зброї, з яких можливо зібрати 67 конструктивних одиниць вогнепальної зброї, та став зберігати їх за місцем свого проживання; у автомобілі «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», д.н.з. НОМЕР_1 , який належав його батьку ОСОБА_15 і яким він мав право керувати; у належному йому гаражному боксі № НОМЕР_2 АГК «Супутник-2» на вул. Крайній, 15 у м. Києві.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційних скаргах
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 , покликаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону, просить судові рішення щодо ОСОБА_8  скасувати, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд.
Аргументує таку позицію тим, що судові рішення ґрунтуються на доказах, отриманих незаконним шляхом, та припущеннях. Зокрема, зазначає, що огляд автомобіля від 23 грудня 2009 року здійснено за відсутності дозволу власника і без вмотивованої постанови суду про проведення огляду, а вилучено автомобіль без відповідного доручення слідчого, що є істотним порушенням вимог процесуального закону. Крім того, вилучення автомобіля здійснено особою, яка відповідно до ст. 66 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі–КПК 1960 року) не наділена правом збирання доказів у справі. Також обшук автомобіля від 01 жовтня 2009 року проведено без постанови судді. Суд першої інстанції необґрунтовано поклав в основу вироку показання свідка ОСОБА_16 , оскільки ці показання є  непослідовними та суперечать показанням свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_18 . Також вказує про те, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив стороні захисту у  клопотанні про допит ОСОБА_16 . Вважає, що твердження в судових рішеннях про те, що ОСОБА_8 має навички і досвід поводження з вибуховими пристроями, є хибним, оскільки суди не дослідили жодного доказу на підтвердження таких висновків. Вказує про невідповідність вилучених та досліджених експертами патронів. Зазначає, що відсутні будь-які докази перебування ОСОБА_8 на місці події. Крім того, стверджує, що суд усупереч вимогам КПК у своїх рішеннях на обґрунтування висновків щодо винуватості ОСОБА_8 послався на речові докази, яких не було оглянуто. Вважає, що експертом досліджено інший важіль підривача УЗРГМ-2 з маркуванням 81 УЗЧП. Зазначає про те, що до свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 органом дізнання застосовувалися незаконні методи слідства для підтвердження вини ОСОБА_8 . Стверджує, що обшук квартири проведено з порушенням вимог КПК 1960 року та особами, які не наділені правом збирання доказів.
У касаційній скарзі, де викладено доводи, що аналогічні доводам у касаційній скарзі його захисника ОСОБА_9 , засуджений ОСОБА_8 , покликаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить судові рішення скасувати, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд. 
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_8 і його захисник ОСОБА_9 просили задовольнити касаційні скарги та скасувати судові рішення.
Потерпілий ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7 просили залишити без задоволення касаційні скарги засудженого та захисника.
Прокурор ОСОБА_5 просила касаційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення – змінити та звільнити  ОСОБА_8 на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК від призначеного покарання за ч. 1 ст. 263 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Відповідно до ч. 3 ст.398 КПК 1960 року при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370–372 цього Кодексу.
У статті 398 КПК 1960 року підставою для скасування або зміни судових рішень визначено лише істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.
Як убачається зі змісту касаційних скарг, засуджений  ОСОБА_8 і його захисник ОСОБА_9 з-поміж іншого фактично покликаються на однобічність і неповноту судового слідства, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам, визначення яких дано у статтях 368 та 369 КПК 1960 року, тоді як перевірки цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено. Отже, касаційний суд під час касаційного розгляду виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Як свідчать дані протоколу судового засідання і зміст вироку, суд, розглядаючи справу за обвинуваченням  ОСОБА_8 , дослідив усі обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у справі, повно й всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази та дав їм у сукупності належну оцінку відповідно до вимог ст. 67 КПК 1960 року, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, із яким погоджується і колегія суддів.
Під час перевірки матеріалів справи касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості   ОСОБА_21 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК ,та кваліфікацію його дій за цими нормами кримінального закону судами зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у  сукупності, із дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, у тому числі з точки зору їх належності, допустимості та достатності для вирішення питань, визначених ст. 324 КПК 1960 року, про що у вироку суду наведено докладні мотиви.
Висновки місцевого суду, у тому числі щодо оцінки доказів, належним чином обґрунтовані, мотивувальна частина вироку за змістом відповідає вимогам ст. 334 КПК 1960 року.
В основу вироку обґрунтовано покладено дані, установлені, зокрема: з показань потерпілого ОСОБА_6 , про те, що засуджений стежив за ним та мав неприязне ставлення до нього та скоїв замах на вбивство його за місцем проживання, використовуючи вибуховий пристрій- споряджену гранату Ф-1,показань свідків  ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , з яких убачається, що ОСОБА_8 був невдоволений особою ОСОБА_6 та висловлював наміри заподіяння шкоди здоров`ю останньому; показань свідків–мешканців будинку ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_18  щодо обставин події; свідка ОСОБА_16 , яка показала в судовому засіданні, що в день скоєння злочину бачила машину засудженого; даних висновку судово-медичної експертизи від 10 лютого 2010 року, згідно яких потерпілий отримав множинні осколкові поранення м`яких тканих грудей, живота та нижніх кінцівок; даних протоколу огляду місця події від 23 липня 2009 року з фототаблицею до нього, відповідно до якого вбачається, що місцем вчинення злочину є 5 під`їзд будинку АДРЕСА_2 за місцем проживання ОСОБА_6 ; висновків вибухотехнічної експертизи від 08 серпня 2009 року та додаткової вибухотехнічної експертизи від 28 січня 2010 року; висновків комплексної судової експертизи волокнистих матеріалів, лакофарбових покриттів, вибухових речовин та продуктів вибуху від 04 березня 2010 року; даних протоколів огляду місця події від 28 липня та  23 грудня 2009 року; даних протоколу відтворення обстановки і обставин події від 29 жовтня 2009 року за участю свідка ОСОБА_19 ; показань свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , а також інших зібраних у справі доказів, які отримано в порядку, визначеному законом, і досліджено судом першої інстанції. 
Не викликають жодних сумнівів у колегії суддів показання потерпілого та свідків, оскільки вони повністю узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами винуватості  ОСОБА_8 в інкримінованих йому злочинах. 
Висновки суду про доведеність винуватості    ОСОБА_21 у вчиненні злочинів підтверджено даними наведених письмових доказів у справі, результати оцінки яких детально обґрунтовано судами першої та апеляційної інстанцій.
Зібраним у справі доказам суд дав належну оцінку, повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про вчинення  ОСОБА_27 злочинів, які йому інкримінуються.
Кваліфікація дій   ОСОБА_21 за обставин, установлених судом, за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК є правильною.
Таким чином, доводи, викладені в касаційних скаргах засудженого та його захисника, про непричетність ОСОБА_8 до вчинення злочинів та відсутність доказів його винуватості є безпідставними і такими, що не були підтверджені під час вивчення матеріалів кримінальної справи.
Не ґрунтуються на матеріалах справи і доводи засудженого та його захисника про здійснення огляду автомобіля без вмотивованої постанови суду, оскільки 01 жовтня 2009 року було винесено постанову слідчого про проведення обшуку автомобіля, за результатами якого автомобіль було визнано речовим доказом у справі та передано на зберігання на штрафмайданчик, про що того ж дня повідомлено прокурора. Тому для огляду автомобіля, проведеного 23 грудня 2009 року, не потрібно було додаткового дозволу суду, оскільки автомобіль оглядався як речовий доказ у справі.
Крім того, спростовуються матеріалами справи і твердження ОСОБА_8 і його захисника про вилучення автомобіля особою, яка відповідно до ст. 66 КПК 1960 року не наділена правом збирання доказів у справі. Як убачається з матеріалів справи, на виконання доручення слідчого ОСОБА_28   оперуповноважений ОСОБА_29 провів огляд автомобіля і транспортував його на штрафмайданчик, після чого цей транспортний засіб був опечатаний.
Доводи засудженого і захисника про те, що суд першої інстанції поклав в основу вироку суперечливі та непослідовні показання свідка ОСОБА_16 , стосуються фактичних обставин справи, а тому відповідно до ст. 369 КПК 1960 року не є предметом дослідження та перевірки касаційним судом. 
Також їхні аргументи про те, що подальші умови зберігання автомобіля після його вилучення вказують на можливість несанкціонованого доступу до нього сторонніх осіб, є лише викладенням власної версії подій та по суті стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, що за ст. 369 КПК 1960 року не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Твердження засудженого і його захисника про хибність висновків суду першої інстанції щодо наявності у ОСОБА_8 навичок і досвіду поводження з вибуховими пристроями через недослідження доказів на підтвердження цього не заслуговують на увагу, оскільки були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними та навів відповідні мотиви на їх спростування. 
Зокрема, перевіривши вказані доводи, апеляційний суд вказав про те, що згідно з даними протоколу обшуку від 21 вересня 2009 року, проведеного за місцем проживання ОСОБА_8 , було вилучено літературу вузької спеціалізації, що вказує на прояв інтересу засудженого до вибухових пристроїв, а також відповідно до висновку експерта від 28 січня 2010 року особа, яка встановила вибуховий пристрій, має навички поводження з ними та знайома з принципом дії ручних гранат.
З таким висновком погоджується і касаційний суд.
Колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано зазначила, що протоколи огляду місця події від 23 липня 2009 року складено відповідно до вимог КПК 1960 року. Будь-яких заяв чи зауважень від учасників слідчої дії не надходило, у зв`язку з цим доводи сторони захисту і ОСОБА_8 у цій частині є необґрунтованими. 
Суд апеляційної інстанції ретельно перевіряв твердження сторони захисту та засудженого про невідповідність вилучених і досліджених експертами об`єктів.Ці  твердження визнано безпідставними. При цьому суд вказав, що огляд місця події та вилучення об`єктів проводив слідчий, який не має відповідних спеціальних знань, а  достовірно встановити маркування, рік випуску можливо лише в результаті проведеного експертного дослідження. З чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Доводи засудженого та його захисника про те, що суд усупереч вимогам КПК у своїх рішеннях на обґрунтування висновків щодо винуватості ОСОБА_8 послався на речові докази, яких не було оглянуто в судовому засіданні, не є тим істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, яке тягне за собою скасування оскаржуваних судових рішень та впливає на законність ухвалених судових рішень. 
Не беруться до уваги і доводи ОСОБА_8 та його захисника про застосування органом дізнання до свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 незаконних методів слідства для підтвердження вини засудженого, оскільки вказані свідки в суді першої інстанції категорично заперечували цей факт.
Що стосується тверджень про те, що обшук квартири за місцем проживання ОСОБА_8 здійснено особами, які не наділені правом збирання доказів, то це в цілому не вказує на незаконність його проведення, оскільки слідчий вправі надавати органам дізнання доручення на проведення певних слідчих дій. Крім того, як убачається з матеріалів справи, обшук квартири було проведено відповідно до постанови судді, яку надано ОСОБА_8 для ознайомлення, однак останній  відмовився ставити свій підпис про ознайомлення з нею.
Згідно з приписами ст. 358 КПК 1960 року  суд може визнати необхідним  проведення судового слідства в повному обсязі чи частково, коли є підстави  вважати, що судове слідство судом першої інстанції було проведено неповно чи однобічно.
Суд апеляційної інстанції, проаналізувши доводи сторін про необхідність повторного проведення судового слідства, зокрема допиту свідка ОСОБА_16 , не знайшов для цього підстав, передбачених указаною нормою закону, а тому твердження про те, що апеляційний суд неправомірно відмовив стороні захисту в цьому клопотанні, є необґрунтованими.
Апеляційний суд, який у межах, визначених ст. 365 КПК 1960 року, та в порядку, встановленому ст. 362 цього Кодексу, провів судове слідство, ретельно перевірив матеріали справи, залишив без задоволення апеляціюпрокурора, а апеляцію засудженого та потерпілого задовольнив частково, відмовивши у задоволенні в іншій її частині, зазначив про правильне встановлення місцевим судом фактичних обставин вчинених злочинів, доведеність вини засудженого у їх вчиненні, правильність призначеного покарання засудженомуі на спростування доводів апеляцій навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення, які ґрунтуються на матеріалах кримінальної справи.
Висновки суду апеляційної інстанції належним чином мотивовані, а ухвала апеляційного суду є достатньо обґрунтованою з огляду на вимоги ст. 377 КПК 1960 року. Із зазначеними в ухвалі висновками погоджується і колегія суддів.
Верховний Суд дійшов висновку, що, призначаючи ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд з урахуванням вимог ст.68 КК зробив правильний висновок про необхідність зменшення покарання, призначеного ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК, до 10 років позбавлення волі. Своє рішення апеляційний суд належно вмотивував. 
Цивільний позов у справі вирішено з дотриманням вимог чинного законодавства. Розмір моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_6 неправомірними діями ОСОБА_8 , апеляційний суд визначив з урахуванням глибини душевних страждань потерпілого та вимог розумності, виваженості і справедливості.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснено відповідно до положень кримінального-процесуального закону.
Тих істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які передбачені ст.  370 КПК 1960 року та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, неправильного застосування кримінального закону, а також порушень, на які вказували засуджений і його захисник у скаргах, не встановлено.
У зв`язку з наведеним підстав для задоволення касаційних скарг засудженого та його захисника колегія суддів не вбачає.
Разом із тим відповідно до положень ч. 6 ст. 7 КПК 1960 рокуособа може бути за вироком суду звільнена від відповідальності чи покарання на підставах, передбачених статтями 49 і 74 КК.
Згідно з ч. 5 ст. 74 КК особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.
За змістом ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло, зокрема, 5 років–у разі вчинення злочину середньої тяжкості.
Як убачається з матеріалів кримінальної справи, злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК (у редакції закону, що діяв на час вчинення злочину), за який засуджено ОСОБА_8 , належав до злочинів середньої тяжкості та був закінчений 01 жовтня 2009 року. Тобто з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 рокузаконної сили минуло 5 років, а отже, сплинув визначений законом строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за цей злочин.
Зазначене суд апеляційної інстанції залишив поза увагою і не прийняв рішення відповідно до приписів статей 49, 74 КК щодо звільнення ОСОБА_8 від покарання, призначеного йому за ч. 1 ст. 263 цього Кодексу. 
Допущені порушення мають бути виправлені судом касаційної інстанції в порядку ст. 395 КПК 1960 року.
Закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не є реабілітуючою підставою, у зв`язку із чим необхідна згода на звільнення особи від кримінальної відповідальності, а за відсутності такої згоди суд вправі звільнити лише від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК.
За таких обставин суд за ст. 395 КПК 1960 року, виходячи за межі касаційних скарг, змінює судові рішення щодо ОСОБА_8 , оскільки таке рішення покращує становище засудженого.
При цьому виключенню з вироку районного суду та ухвали суду апеляційної інстанції підлягає рішення про призначення ОСОБА_8 покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК. 
Керуючись статтями 394–396 КПК 1960 року, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 і його захисника – адвоката ОСОБА_9  залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 395 КПК 1960 року вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року щодо ОСОБА_8 змінити.
На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 263 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Виключити із вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року та ухвали Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року рішення про призначення ОСОБА_8 покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                            ОСОБА_3