П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/2467/19-а 
Головуючий у 1-й інстанції:  Сало П.І.
          Суддя-доповідач:  Сапальова Т.В. 

12 лютого 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сапальової Т.В. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Мацького Є.М. 
за участю:
секретаря судового засідання: Колісниченко Ю.В.,
представника позивача: Слюсар О.В.,
представника відповідача: Черпітяк О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на  рішення   Вінницького окружного адміністративного суду  від  04 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про  визнання протиправною та скасування вимоги від 13.12.2018 за №Ф-313053-50 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 15819,54 грн, 
В С Т А Н О В И В :
в серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги від 13.12.2018 №Ф-313053-50 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 15819,54 грн.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає про те, що з 2011 року він не здійснює підприємницьку діяльність та не отримує від неї доходу. При цьому з 09.07.2013 офіційно працевлаштований у ТОВ "Ферозіт" і роботодавець регулярно нараховує та сплачує за позивача єдиний внесок, тому оскаржувана вимога є протиправною та підлягає скасуванню.
Відзив відповідача на апеляційну скаргу на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду не надходив, що відповідно до ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представниця позивача в судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Представниця відповідача в судовому засіданні  підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Судом першої інстанції встановлено, що 22.03.2005 позивач ОСОБА_1 зареєстрований  виконавчим комітетом Вінницької міської ради як фізична особа-підприємець та 29.03.2005 взятий на податковий облік за № 5541.
Згідно з обліковими даними контролюючого органу в період з 22.03.2005 до 19.07.2019 позивач перебував на загальній системі оподаткування за основним видом підприємницької діяльності "роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах без переваги продовольчого асортименту" (код КВЕД 52.12).
19.07.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача як фізичної особи-підприємця за власним рішенням, про що до Реєстру внесено запис № 21490050003004677.  
При цьому з 09.07.2013 і дотепер позивач працює на посаді менеджера із збуту ТОВ "Ферозіт", що підтверджується довідкою цього товариства № 25 від 24.07.2019. 
Відповідно до даних інтегрованої картки платника податків (внесків) за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування) станом на 31.10.2018 за позивачем рахувався борг (недоїмка) зі сплати єдиного внеску в сумі 15819,54 грн за 2017-2018 рр.
13.12.2018 відповідач сформував вимогу за № Ф-313053-50, якою позивача зобов`язано сплатити заборгованість з єдиного внеску в розмірі 15819,54 грн, що обліковується за ним, як фізичною особо-підприємцем, станом на 31.10.2018.
13.12.2018 вказану вимогу надіслано на податкову адресу позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
29.01.2019 вказане поштове відправлення повернуто на адресу відповідача з відміткою "за закінченням терміну зберігання".
13.05.2019 вимогу передано для примусового виконання у Вінницький РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області.
Вважаючи вимогу № Ф-313053-50 від 13.12.2018 протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що фізичні особи-підприємці, в тому числі ті з них, які одночасно працюють за трудовим договором і є найманими працівниками, не звільняються від обов`язків платника єдиного внеску, в тому числі обов`язку своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок за себе, як фізичну особу-підприємця.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі – Закон № 2464-VI).
Згідно з п.2 ч. ст.1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до  ч.4 ст.4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Таким чином, обов`язковою умовою для визначення фізичної особи платником єдиного внеску згідно з  ч.4 ст.4 Закону № 2464-VI є наявність статусу фізичної особи - підприємця.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 №803268 (а.с.27) ОСОБА_1 22.03.2005 зареєстрований  виконавчим комітетом Вінницької міської ради як фізична особа-підприємець. 09.06.2010 свідоцтво про державну реєстрацію було замінено у зв`язку зі зміною місця проживання фізичної особи-підприємця.
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 19.07.2019 до Єдиного державного реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача як фізичної особи-підприємця за власним рішенням (запис № 21490050003004677).
Таким чином, станом на момент прийняття оскаржуваної вимоги від 13.12.2018 за №Ф-313053-50 позивач мав статус фізичної особи-підприємця.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 з 09.07.2013 офіційно працевлаштований у ТОВ "Ферозіт" і роботодавець регулярно нараховує та сплачує за позивача єдиний внесок, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до абз.1 п.3 та п.3 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої     статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же порядок адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.
При цьому необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Таким чином, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Таким чином, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, в постанові від 04 грудня 2019 року в справі №440/2149/19 Верховний Суд  сформулював правовий висновок про те, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Судом встановлено, що відомості про дохід позивача як фізичної особи-підприємця за 2017-2018 роки матеріалах справи відсутні. При цьому сума недоїмки зі сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки розрахована відповідачем, виходячи з розміру мінімального страхового внеску (а.с.55-56).
Відповідно до довідки ТОВ "Ферозіт" вих.№25 від 24.07.19 (а.с.28) позивач працює на посаді менеджера із збуту ТОВ "Ферозіт" з 09.07.2013 по теперішній час.
Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу з липня 2013 року по грудень 2019 року ТОВ "Ферозіт" щомісяця сплачувало єдиний внесок  за позивача.
З урахуванням обставин справи відповідачем не доведено, що в 2017-2018 рр. позивач отримував дохід в якості фізичної особи-підприємця, а платником єдиного внеску на користь   ОСОБА_1 є його роботодавець.
У зв`язку з цим до спірних правовідносин підлягає застосуванню правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 04 грудня 2019 року в справі №440/2149/19.
Таким чином, відповідач протиправно сформував та направив позивачу вимогу від 13.12.2018 №Ф-313053-50 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 15819,54 грн.
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю підтверджуються встановленими у справі обставинами.
Висновки суду першої інстанції по суті спору не відповідають встановленим у справі обставинам, що призвело до неправильного її вирішення, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позов в повному обсязі.
Відповідно до  статті 317 КАС України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  повністю.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги від 13.12.2018 за №Ф-313053-50 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 15819,54 грн скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Вінницькій області від 13.12.2018 за № Ф-313053-50 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 15819,54 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Постанова суду складена в повному обсязі  20 лютого 2020 року.

Головуючий	 	 	Сапальова Т.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Смілянець Е. С.    Мацький Є.М.