Номер провадження: 22-ц/813/1400/20 
Номер справи місцевого суду: 1519/2-4697/11
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:         Громіка Р.Д., 
Черевка П.М., 
при секретарі: Павлючук Ю.В.,
за участю: представника прокуратури Одеської області - Елісашвілі О.М., 
представника позивача Одеської міської ради – Микитин М.В., 
адвоката відповідача ОСОБА_1 В. – ОСОБА_2 А., 
адвоката скаржника ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської 
спілки автомобілістів» - Демчука Я.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Клименка Олега Вікторовича в інтересах Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року по справі за позовом прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідачів, що не заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_4 про стягнення грошової вартості земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В:
07 травня 2015 року прокуратура Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернулась до суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідачів, що не заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_4 про витребування на користь Одеської міської ради земельної ділянки площею 0,0904 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
17 грудня 2018 року прокуратура Одеської області звернулась до суду із заявою про зміну предмету позову, в якій просила суд прийняти рішення та стягнути із відповідача ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради грошові кошти у розмірі 331 253 гривень, що дорівнює вартості земельної ділянки площею 0,0904 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, стягнути з відповідача на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2008 року по справі №2-6411/2008 визнано дійсним договір купівлі-продажу житлової будівлі по АДРЕСА_1 від 23 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .. Визнано за ОСОБА_4 право власності на житлову будівлю за вказаною адресою та на земельну ділянку, на якій розташоване спірне майно. 
На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯИ №180917 у 2009 році. 
13 січня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
У червні 2011 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.
 В 2013 році ОСОБА_3 внесено відомості до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за ним права власності на земельну ділянку. 
14 січня 2011 року апеляційним судом Одеської області ухвалено рішення, яким скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2008 року по справі №2-6411/2008.
На підставі зазначеного прокуратура Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
Представник позивача – прокуратури Одеської області в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з правових підстав викладених у заяві про зміну предмету позову, просила позов задовольнити.
Представник Одеської міської ради позовні вимоги підтримав з підстав викладених у заяві про зміну предмету позову, просила позов задовольнити.
Представник Управління Держгеокадастру в Одеській області у судовому засіданні звернула увагу суду, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань управління Держгеокадастру у м. Одесі Одеської області ліквідовано як юридичну особу 20 лютого 2018 року, правонаступники відсутні. Таким чином у випадку відсутності правонаступників до участі у справі мало б бути залучено орган до компетенції якого належить вирішення питання про усунення порушень прав, свобод та інтересів. 
З 01 січня 2013 року відбулися зміни в законодавстві України, згідно яких органи Держгеокадастру позбавлені повноважень щодо реєстрації та скасування прав власності (користування) земельною ділянкою. Представник Управління Держгеокадастру в Одеській області звертала увагу суду що з врахуванням змін у законодавстві та з врахуванням заяви про зміну предмету позову - Управління Держгеокадастру в Одеській області є неналежним відповідачем у справі. 
Представник ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги пред`явлені до його довірителя визнав, просив їх задовольнити в повному обсязі.
Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради грошові кошти у розмірі 331 235 гривні, що дорівнює вартості земельної ділянки площею 0,0904 га, та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028.
У задоволенні позовних вимог до Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Клименко О.В. в інтересах ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 , представник Управління Держгеокадастру в Одеській області та третя особа ОСОБА_4 не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Крім того, інтереси відповідача ОСОБА_3 представляє його адвокат. 
Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином сповіщених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши  матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню частково за таких підстав.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року по справі №1519/2-4697/11 позов прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради  задоволено частково. Суд стягнув з відповідача ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради грошові кошти у розмірі 331 253  гривні, що дорівнює вартості земельної ділянки, площею 0,0904 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028. У задоволенні позову до Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області відмовлено.
13 березня 2019 року адвокат Клименко О.В. в інтересах Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» звернувся до апеляційного суду із апеляційною скаргою на вказане судове рішення та просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що ухвалене судове рішення завдає громадської організації шкоди, що виражається у несприятливих для неї наслідках, суд вирішив питання про права та обов`язки громадської організації, яка не була залучена до участі у справі, тому у  неї  наявне право на апеляційне оскарження вказаного судового рішення. 
Так, офіційним місцем розташування керівних органів Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської  спілки автомобілістів» є  м. Одеса, вул. Іцхака Рабіна, 28, автостоянка №35. На підставі рішення Одеської міської ради №7078-УІ від 10 вересня 2015 року громадська організація здійснює розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 1,7887 га, за адресою: АДРЕСА_1 , в оренду від Одеської міської ради для обслуговування нежитлових будівель та споруд автостоянки №35, яка їй вже відводилась Одеською міською радою у користування  для цієї мети та вирішувалось питання про видачу документів, що посвідчує право користування, і у 1975 році, і у 2000 році. Однак під час розробки останнього проекту, 10 липня 2017 року, громадської організації стало відомо, що земельна ділянка, площею 1,7887 га, відводиться за рахунок земельної ділянки зареєстрованої в Державному земельному кадастрі за кадастровим номером 5110137300:68:002:0028 за адресою:   АДРЕСА_1 , та начебто належить ОСОБА_3 ..
Відповідач ОСОБА_3 не визнає та оспорює свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення серія САС №634016 від 23 квітня 2009 року, видане виконкомом Одеської міської ради, громадської організації, а саме, на склад автостоянки №35 під літ. «Б», за адресою: АДРЕСА_2 , вважаючи це приміщення виставочно-демонстративним автосалоном, загальною площею 18,5 кв.м., яке взагалі відсутнє на земельній ділянці за кадастровим номером 5110137300:68:002:0028. 
Починаючи з 16 січня 2013 року, тобто з моменту примусового виконання заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2011 року по справі №1519/2-4697/11 про витребування у ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради земельної ділянки, площею 0,0904 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, до моменту винесення оскаржуваного рішення суду – до 17 січня 2019 року, вказана земельна ділянка була повернута її законному володільцю – територіальній громаді в особі Одеської міської ради, і  весь цей час перебувала у її володінні. 
Тому посилання посадових осіб органів прокуратури у своєї заяві від 17 грудня 2018 року про зміну предмету позову  з витребування у ОСОБА_3 земельної ділянки комунальної власності на стягнення грошової компенсації вартості цієї земельної ділянки, площею 0,0904 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, в розмірі 331 253 гривень з ОСОБА_3 на  користь Одеської міської ради на тієї підставі, що останньому належить виставочно-демонстраційний автосалон, площею 18,5 кв.м., нібито розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028,  є незаконними та абсолютно безпідставними.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року поновлений строк на апеляційне оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року по справі №1519/2-4697/11 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Клименка О.В. в інтересах ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» на вказане судове рішення.
Згідно пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007
 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.
Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини  передбачено, що кожен має право на справедливий  і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь – якого висунутого проти нього кримінального судочинства. 
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6
 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи у апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому
 порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (Volovik v. Ukraine, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.
Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги адвоката Клименка О.В. в інтересах ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської  спілки автомобілістів» -  особи, яка не брала участь у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішив суд оскаржуваним рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської  спілки автомобілістів».
Встановлено, що при новому розгляді справи №1519/2-4697/11 підставою для зміни предмету позову з витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на стягнення грошової компенсації вартості земельної ділянки з відповідача ОСОБА_3 у заяві прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради від 17 грудня 2018 року зазначено те, що на земельній ділянці, площею 0,0904 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, що є предметом розгляду, знаходиться виставочно-демонстраційний салон, загальною площею 18,5 кв.м., належний відповідачу ОСОБА_3 , тому повернути вказану земельну ділянку в натурі до комунальної власності Одеської міської ради неможливо, у зв`язку з чим відшкодуванню підлягає вартість земельної ділянки в розмірі 331 253 грн. (т. 1, а. с. 195-198).
Право на склад автостоянки №35 під літ. «Б», що належить на праві власності ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської  спілки автомобілістів», який  відповідач ОСОБА_3 вважає приміщенням виставочно-демонстративного автосалону, загальною площею 18,5 кв.м., що розташований на земельній ділянці, площею 0,0904 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, оспорюється останнім у Малиновському районному суді м. Одеси, де у теперішній час розглядаються справи №521/13024/19 за позовом Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ПП «Автолюбитель», третя особа, Одеська міська рада, про визнання договорів купівлі-продажу автосалону недійсними та №521/12882/19 за позовом ОСОБА_3 до ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів», виконкому Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення та скасування державної реєстрації.
Починаючи з 16 січня 2013 року, з моменту примусового виконання заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2011 року по справі №1519/2-4697/11 про витребування у ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради земельної ділянки, площею 0,0904 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, до моменту винесення оскаржуваного рішення суду – до 17 січня 2019 року, вказана земельна ділянка була повернути її законному володільцю – територіальній громаді в особі Одеської міської ради,  і  весь цей час перебувала у її володінні.
За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку вважається, що ухвалене судове рішення завдає ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської  спілки автомобілістів» шкоди, що виражається у несприятливих для неї наслідках, не залучення ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської  спілки автомобілістів» до участі у справі суттєво порушує її право на доступ до суду, тому суд першої інстанції вирішив питання про права та обов`язки громадської організації та у неї наявне право на апеляційне оскарження вказаного судового рішення. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Клименка О.В. в інтересах ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської  спілки автомобілістів» є прийнятною та підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Статтями  316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності – це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.
Статтею 387 та частиною 1 статті 388 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Згідно частин 1, 2 статті 83 та пункту 12 розділу Х (Перехідні положення) Земельного кодексу України землями в межах населених пунктів мають право розпоряджатися виключно відповідні міські ради, а відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях відповідної ради.
За змістом статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, у тому числі: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Як зазначено у частині 1 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до статті 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, також, додаються матеріали щодо обґрунтування необхідності відведення земельної ділянки, бажаного місця розташування та орієнтовані розміри.
Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа №1519/2-4697/11 за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління Держкомзему у м. Одесі, ОСОБА_3 , третя особа,  ОСОБА_4 , про витребування на користь Одеської міської ради земельної ділянки площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та скасування державної реєстрації права власності земельної ділянки (т. 1, а. с. 1-3).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2008 року по справі №2-6411/2008 за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», Одеського міського управління земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання прав власності та зобов`язання вчинити певні дії, позов задоволено у повному обсязі. Суд визнав дійсним договір купівлі-продажу житлової будівлі, загальною площею 18, 5 кв.м., та земельної ділянки, площею 904 кв.м. за адресою:  АДРЕСА_1 а від 23 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та фізичною особою-підприємцем  ОСОБА_3 ;
визнав право власності за ОСОБА_4 на житлову будівлю, загальною площею 18,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнав право власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 904 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ;
зобов`язав Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати та зареєструвати належним чином оформлений державний акт на право власності      на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 904 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_4 ;
зобов`язав Одеське міське управління земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах підписати державний акт на право власності на  земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 904 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я   ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 4-6).
На підставі вказаного судового рішення ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №180917, виданий  02 жовтня 2009 року Управлінням Держкомзему у м. Одесі, на земельну ділянку, площею 0,0904 га, за адресою:   АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 67-68).
13 січня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,0904 га, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 9-10).
У червні 2011 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності  на вказану земельну ділянку.
23 травня 2013 року ОСОБА_3 внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за ним права власності на земельну ділянку, площею 0,0904 га, за адресою: АДРЕСА_1  (т. 1, а. с. 65-66).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2011 року по справі №2-6411/2008 апеляційну скаргу заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2008 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», Одеського міського управління земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання прав власності та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено в повному обсязі (т. 1, а. с. 38-41).
07  квітня 2011 року заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду із позовом до Управління Держкомзему у м. Одесі, ОСОБА_3 , третя особа,  ОСОБА_4 , про витребування земельної ділянки, площею 0,0904 га,  кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, за адресою: АДРЕСА_1 а з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та скасування держаної реєстрації права власності вказаної земельної ділянки (т. 1, а. с. 1-3).
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада  2011 року по справі №1519/2-4697/11 задоволено позов заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління Держкомзему  у  м.  Одесі, ОСОБА_3 , третя особа,  ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки та скасування держаної реєстрації права власності. Суд витребував від ОСОБА_3  на користь Одеської міської ради земельну ділянку, площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та скасував державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 45). 
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду першої інстанції та заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2011 року по справі №1519/2-4697/11 скасовано, а справу призначено до судового розгляду (т. 1, а. с. 141-142). 
При новому розгляді справи, 17 грудня 2018 року прокуратура Одеської області звернулась до суду із заявою в інтересах держави в особі Одеської міської ради про зміну предмету позову, у якій просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради грошові кошти у розмірі 331 253 грн., що дорівнює вартості земельної ділянки площею 0,0904 га, кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, яка  розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову, мотивуючи тим, що, на земельній ділянці, площею 0,0904 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, що є предметом розгляду, знаходиться виставочно-демонстраційний салон, загальною площею 18,5 кв.м., що належить відповідачу ОСОБА_3 , тому повернути вказану земельну ділянку в натурі до комунальної власності Одеської міської ради неможливо, у зв`язку з чим відшкодуванню підлягає вартість земельної ділянки в розмірі 331253 грн. (т. 1, а. с. 195-198).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 позов визнав, таке визнання є безумовним і не суперечить закону та не порушує прав, свобод і інтересів інших осіб, суд керуючись роз`ясненнями абз. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» ухвалює рішення про задоволення позову без з`ясування та дослідження інших обставин справи. Оскільки, спір у відношенні  стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради грошових коштів у розмірі 331 253 грн. відсутній, суд вважав можливим ухвалити  рішення, яким стягнути з   відповідача ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради грошові кошти у розмірі 331 253 грн., що дорівнює вартості земельної ділянки, площею 0,0904 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного. 
Статтею 228 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення заочного рішення, передбачено, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У статті 233 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення заочного рішення, визначено, що заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого цим Кодексом.
За положеннями частини першої статті 223 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення заочного рішення, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Згідно частини першої статті 294 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення заочного рішення, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з   дня його проголошення. 
Встановлено, що заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2011 року по справі №1519/2-4697/11 набрало законної сили 03 грудня 2011 року та за заявою Одеської міської ради 05 жовтня 2012 року було видано виконавчий лист №1519/2-4697/11 на примусове виконання судового рішення від 22 листопада 2011 року  (т. 1, а. с. 50, 51, 55). 
Постановою головного державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Жердецького Д.В. від 21 січня 2013 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №1519/2-4697/11 від 05 жовтня 2011 року закінчено за пунктом 8 частини 1 статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що земельну ділянку, площею 0,0904 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, витребувано від ОСОБА_3 та передано представнику Одеської міської ради, про що складений акт державного виконавця від 16 січня 2012 року, що підтверджується наявним у справі оригіналом постанови старшого державного виконавця Жердецького Д.В.  від 16 січня 2012 року, виконавче провадження №35319872, реєстраційний номер виконавчого провадження: 353199872 та оригіналом виконавчого листа  №1519/2-4697/11 від 05 жовтня 2011 року повернутого державною виконавчою службою до суду у зв`язку із закінченням виконавчого провадження  (т. 1, а. с. 54, 55).
22 березня 2017 року земельна ділянка, площею 0,0904 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 69713951101, зареєстрована за територіальною громадою Одеси в особі Одеської міської ради, номер запису про право власності:19877748, на підставі заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2011 року по справі №1519/2-4697/11, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:34685339 від 07 квітня 2017 року, про що   свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04 квітня 2018 року (т.1, а. с. 62).
18 травня 2018 року відповідач ОСОБА_3  звернувся до суду із заявами про поновлення пропущеного процесуального строку  та перегляду заочного рішення суду від 22 листопада 2011 року, тобто після спливу семі років (т. 1, а. с. 75-79, 80-82).
В обґрунтування заяви про поновлення пропущеного строку відповідач ОСОБА_3 посилався на те, що лише 04 квітня 2018 року йому стало видимо про заочне рішення від 22 листопада 2011 року внаслідок формування Інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та 26 квітня 2018 року ознайомився з матеріалами справи №1519/2-4697/11 (т. 1, а. с. 81).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ)
 від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №29458/04, 29465/04) зазначено, що термін «розгляд справи судом, встановленим законом» у контексті статті 6 Конвенції поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
За своєю суттю термін «компетенція» означає сукупність предметів відання, завдань, повноважень, прав і обов`язків державного органу або посадової особи, що визначаються законодавством.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII).
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).
Стаття 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII визначає, що місцевий суд  є судом першої інстанції і здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом.
Повноваження суду першої інстанції – це сукупність його прав і обов`язків, пов`язаних із застосуванням процесуально-правових наслідків щодо розгляду справ та ухвалення судових рішень.
Зміст повноважень, як складової компетенції місцевого суду, визначається у положеннях статей 284-288 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду заяви про перегляд заочного рішення суду.
За своїм змістом зазначені повноваження суду є дискреційними (визначення поважності причин пропуску процесуальних строків) та чітко визначені законом як обов`язкова процесуальна поведінка суду або обов`язкове процесуально визначене судове рішення.
Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції 09 жовтня 2018 року при вирішенні питання про задоволення заяви про перегляд заочного рішення суду від 22 листопада 2011 року та скасування його взагалі в порушення своїх дискреційних повноважень не розглянув заяву відповідача ОСОБА_3 про поновлення процесуального строку та не перевірив поважність причин пропуску цього строку.
Тому, в оцінці доводів заявника суд апеляційної інстанції виходить з того, що у процесуальному законі передбачається визначення певного розумного за тривалістю проміжку часу, протягом якого за звичайних умов учасник розгляду справи матиме можливість скласти скаргу на певне судове рішення; такий строк визнається об`єктивно необхідним для вчинення такої процесуальної дії, якщо сторона діє добросовісно та зважено.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява №326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
У Рішенні від 16 лютого 2017 року за заявою №18986/06 у справі «Каракуця проти України», Європейський суд з прав людини констатував відсутність порушення прав заявників, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з тим, що заявники ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_8 не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, про що, зокрема, свідчить те, що вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень  і протиправних посягань.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом звернення відповідача про перегляд заочного судового рішення, оскільки перегляд таких рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 був викликаний у судове засіданні по справі №1519/2-4697/11 на 19 липня 2011 року у встановленому законом порядку та отримав судову повістку, ухвалу про відкриття провадження у справі, позовну заяву та додатки до неї 03 червня 2011 року, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 1, а. с. 25).
  Відповідач ОСОБА_3 також був викликаний в судове засіданні на 22 листопада  2011 року у встановленому законом порядку та отримав судову повістку 02 листопада 2011 року, що підтверджується зворотним поштовим повідомленнями про вручення поштового відправлення (т. 1, а. с. 37).
За змістом статей 11, 27 ЦПК України, чинного на час розгляду справи судом першої інстанції, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. 
Згідно частини 2 статті 43 та частини 1 статті 44 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року, учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Таким чином, на учасників  судового процесу, покладається загальний обов`язок – добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав та виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання наданими правами.
Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу суперечить вимогам статті 6 та 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої України, стосовно права кожного  на розгляд його справи судом упродовж розумного строку та недопустимість зловживання процесуальними правами. 
Колегія суддів вважає, що матеріалами справи з достовірністю підтверджується те, що відповідачу  ОСОБА_3 об`єктивно було відомо про наявність в суді першої інстанції спору про витребування земельної ділянки, площею 0,0904 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, та скасування державної реєстрації права власності вказаної земельної ділянки, але він не проявив належної зацікавленості в розгляді справи судом першої інстанції і протягом 7 (семи) років не звертався за інформацією до суду про стан вирішення спору, чим допустив зловживання своїми процесуальними правами.
Колегія суддів вважає, що проявом недобросовісної поведінки та зловживанням своїми правами є те, що після примусового виконання заочного судового рішення від 22 листопада 2011 року по справі №1519/2-4697/11, 23 травня 2013 року відповідач ОСОБА_3 подав заяву до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області про державну реєстрацію права власності земельної ділянки, площею 0,0904 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 січня 2010 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , й право власності на цю земельну ділянку було зареєстровано за ним, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав  на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 4074507 від 23.05.2013р. (т. 1, а. с. 65-66), незважаючи на те, що йому з достовірністю було відомо, що спірна земельна ділянка була вже витребувана у нього на користь Одеської міської ради на підставі судового рішення й вказаний договір купівлі-продажу вже втратив чинність. 
Ураховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції не виявив достатніх мотивів для задоволення заяви про перегляд заочного рішення суду та скасування його, дійшовши до переконання, що заявником не наведені обґрунтовані причини поважності пропуску строку на перегляд заочного рішення, що не пов`язані з істотними перешкодами та труднощами, що об`єктивно ускладнювали можливість заявника звернутися до суду першої інстанції з відповідною заявою.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого та незаконного висновку про те, що є правові підстави для задоволення заяви відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду та його скасування.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»), яка з огляду на положення статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті її преамбули, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено – вирішено і не має переглядатися до безмежності») (рішення ЄСПЛ від  19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява №24465/04). У разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою – домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (дивитись справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).
У Доповіді щодо верховенства права Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії), схваленій на 86-му пленарному засіданні 25–26 березня 2011 року, зазначено, що правова визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Існування суперечливих рішень, що їх виніс верховний чи конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики.
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №2-1678/05 (провадження №14-262цс19).
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції  констатує  факт втручання суду першої інстанції при новому розгляді справи у принцип res judicata, що призвело до ухвалення незаконного рішення, оскільки заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2011 року дана повна та всебічна правова оцінка незаконному вибуттю земельної ділянки, площею 0,0904 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, з комунальної власності поза волею Одеської міської ради та неправомірному набуттю права власності відповідачем ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку й у найкращий спосіб відновленню порушене права Одеської міської ради на вказане нерухоме майно, яке є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77 – 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
  Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилалися як на підставу своїх вимог, а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову. 
Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю.
Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.
Частинами п`ятою, восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).
Згідно частини першої статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Таким чином, Одеська міська рада як представницький орган територіальної громади м. Одеси, якій ця громада делегувала повноваження щодо здійснення права власності від її імені та в її інтересах, повинна діяти виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, а відтак воля територіальної громади як власника об`єкта права комунальної власності може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам закону та інтересам територіальної громади.
Як вже була зазначено, при новому розгляді справи, 17 грудня 2018 року прокуратура Одеської області звернулась до суду із заявою в інтересах держави в особі Одеської міської ради про зміну предмету позову, в якій просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради грошові кошти у розмірі 331 253 грн., що дорівнює вартості земельної ділянки площею 0,0904 га, кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову, мотивуючи тим, що, на земельній ділянці, площею 0,0904 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, що є предметом розгляду, знаходиться виставочно-демонстраційний салон, загальною площею 18,5 кв.м., що належить відповідачу ОСОБА_3 , тому повернути вказану земельну ділянку в натурі до комунальної власності Одеської міської ради неможливо, у зв`язку з чим відшкодуванню підлягає вартість земельної ділянки в розмірі 331 253 грн. (т. 1, а. с. 195-198).
У якості правової підстави для заміни предмету позову прокурор послався на статті 387, 388 та статтю 1213 ЦК України 
За статтею 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.  У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Частинами 3 та 4 статті 49 ЦПК України, передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.
Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.
Аналізуючи положення статті 49 ЦПК України та зміст вказаної заяви про заміну предмету позову, колегія суддів вважає, що у даному випадку заступник прокурора Одеської області Горностаєва Т. в інтересах держави в особі Одеської міської ради змінила і предмет і підстави позову, тобто фактично був заявлений новий позов, що недопустимо в рамках цієї справи та на що суд першої інстанції безпідставно не звернув уваги.
Крім того, в матеріалах справи відсутні письмові документи про те, що позивач, Одеська міська рада, надає згоду на отримання грошової компенсації вартості земельної ділянки, площею 0,0904 га, кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 331 253 гривень й рішення Одеської міської ради з цього приводу відсутнє.
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції передчасно прийняв заяву заступника прокуратури Одеської області Горностаєвої Т. в інтересах держави в особі Одеської міської ради про заміну предмету позову, оскільки одночасно були змінені і предмет позову і підстави позову, що недопустимо. Тому законних підстав для відновлення порушеного права Одеської міської ради шляхом отримання грошової компенсації вартості земельної ділянки, площею 0,0904 га, кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 331 253 гривень у даному випадку відсутні.
Тому, вимоги прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради про стягнення грошової компенсації вартості земельної ділянки є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, 330, 388, 1213 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Особа, яка подала апеляційну скаргу, ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської  спілки автомобілістів», понесла і документально підтвердила витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 4 968,80 грн. (т. 2, а. с. 20), тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги присудженню з відповідача ОСОБА_9  на користь ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської  спілки автомобілістів» підлягає судовий збір в сумі 4 968,80  грн..
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Клименка Олега Вікторовича в інтересах Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» задовольнити частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідачів, що не заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_4 про стягнення грошової вартості земельної ділянки відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» (код ЄДРПОУ 05508766) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 968,80 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 11 лютого 2020 року.
       
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

П.М. Черевко