Постанова                                       
Іменем України
 
05 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 520/6906/17
 
провадження № 61-12248св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),     Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  Департамент комунальної власності Одеської міської ради,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
представник відповідача - адвокат Гроза Ірина Валентинівна,
третя особа - Одеська міська рада,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Київського районного суду                 м. Одеси від 19 червня 2018 року у складі судді Калініченко Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 16 травня 2019 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:

 

 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2017 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , третя особа - Одеська міська рада, про витребування майна у добросовісного набувача та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.
 
Позовна заява мотивована тим, що 27 грудня 2002 року між Товариством з обмеженою відповідальність (далі - ТОВ) «Вітер змін» та Приватним підприємством (далі -ПП) «Модератто» було укладено договір фінансового лізингу, згідно з яким ТОВ «Вітер змін» передало у власність                                 ПП «Модератто» майно, за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Зазначав, що рішенням господарського суду Одеської області від 17 січня 2006 року за ПП «Модератто» визнано право власності на спірний об`єкт.
У подальшому неодноразово змінювались власники зазначеного майна               та згідно з відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно спірні  будівлі та споруди станом на дату звернення до суду зареєстровані за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2007 року.
 
Посилався на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси                       від 07 грудня 2010 року у справі за позовом Одеської міської ради                  до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - Управління освіти та науки Виконавчого комітету Одеської міської ради             про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та виселення та за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа - Виконавчий комітет Одеської міської ради, про захист права власності та усунення перешкод у користуванні майном, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним та скасовано рішення виконкому Одеської міської ради від 28 липня 2009 року № 824, визнано недійсним свідоцтво про право власності територіальної громади м. Одеси на нежитлові будівлі та споруди від 20 серпня 2009 року, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , у задоволенні позову Одеської міської ради                              до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - Управління освіти та науки Виконавчого комітету Одеської міської ради,          про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна                та виселення, відмовлено.
 
Зазначав, що первісне відчуження спірного об`єкту було здійснено шляхом реєстрації права власності на цей об`єкт за ПП «Модератто» на підставі рішення суду, а не укладення договору із власником об`єкту. Отже, наступне відчуження спірних об`єктів було здійснено з порушенням вимог частини п`ятої статті 16, пункту 30 статті 27, частин п`ятої та шостої статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статей 319, 321 ЦК України.
 
Ураховуючи наведене, Департамент комунальної власності Одеської міської ради просив суд: витребувати у ОСОБА_1 будівлі та споруди, загальною площею 345,9 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та передати зазначені приміщення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із будівель та споруд, за вказаною адресою та передати зазначені приміщення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_1 є законним власником та добросовісним набувачем будівель, споруд та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , його право власності підлягає захисту відповідно до Конституції України                     та ЦК України.
 
Районний суд зазначив, що позивач не довів належними доказами того факту, що він є власником спірного майна (рішення суду, яке підтверджувало право власності Одеської міської ради скасовано), а будь-які інші належні докази, які б підтвердили наявність в Одеської міської ради цього права, в матеріалах справи відсутні.
При цьому суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те, що спірне нерухоме майно вибуло з його володіння поза його волею та зазначив, що у суду немає підстав та доказів для встановлення, що спірне нерухоме майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.
 
Щодо вимог позивача про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із будівель та споруд та передання зазначених приміщень Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, районний суд вважав їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від вимог про витребування майна у добросовісного набувача. 

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 16 травня 2019 року апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишено без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що районний суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 став власником спірних будівель                та споруд з 21 грудня 2007 року та земельної ділянки, площею 2 642 кв. м,                  з 28 лютого 2008 року, отже, є добросовісним набувачем зазначеного нерухомого майна.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради є безпідставним та необґрунтованим, оскільки права та інтереси ОСОБА_1 , як власника нерухомого майна, не можуть бути порушені відповідно до вимог чинного законодавства України.
 
Суд зазначив, що позивачем, який є виконавчим органом Одеської міської ради, не обґрунтовано утруднення чи неможливість оскарження Одеською міською радою рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2010 року та подачу аналогічного позову після спливу понад 12 років після набуття відповідачем права власності на будівлі та споруди та земельну ділянку на АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі Департамент комунальної власності Одеської міської ради, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені при неповному з`ясуванні всіх обставин справи та при неправильному застосуванні статті 388 ЦК України, відтак, підлягають скасуванню.
 
Зазначає, що спірні будівлі та споруди є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси.
Стверджує, що судами попередніх інстанцій не враховано, що рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року                      № 226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» до переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування був включений житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У липні 2019 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою судді Верховного Суду від 08 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
У провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала цивільна справа № 2-70/10 за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_5 ,                ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,                                ОСОБА_1 , третя особа - Управління освіти та науки Виконавчого комітету Одеської міської ради, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна та виселення, та за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа - Виконавчий комітет Одеської міської ради, про захист права власності та усунення перешкод у користуванні майном.
 
Під час розгляду вказаної справи, судом встановлено, що 01 листопада      2002 року між ТОВ «Вітер змін» та ПП «Модератто» було укладено договір про надання маркетингових послуг. Відповідно до акту приймання-передачі маркетингових послуг від 01 грудня 2002 року результати маркетингових досліджень були передані замовнику на магнітному та паперовому носіях (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с.162).
 
27 грудня 2002 року між ТОВ «Вітер змін» та ПП «Модератто» було укладено договір фінансового лізингу (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 163-168), згідно з яким ТОВ «Вітер змін» зобов`язалося передати у платне користування                 ПП «Модератто» набутий ним у власність об`єкт лізингу на визначений строк з наступною передачею об`єкту лізингу у власність ПП «Модератто». Об`єктом лізингу у вказаному договорі зазначено майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , перелік якого наведений у додатку № 1 до договору лізингу (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 169), та які були передані згідно з актом приймання-передачі об`єкту фінансового лізингу             від 28 грудня 2002 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 170).
 
03 лютого 2003 року ТОВ «Вітер змін» повідомило листом ПП «Модератто» про виниклу заборгованість ТОВ «Вітер змін» перед ПП «Модератто»               за договором надання маркетингових послуг, яку ТОВ «Вітер змін» пропонував погасити шляхом заліку в рахунок погашення заборгованості     ПП «Модератто» перед ТОВ «Вітер змін» за укладеним договором фінансового лізингу (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 171).
У зв`язку з зазначеним 04 лютого 2007 року між ТОВ «Вітер змін» та                         ПП «Модератто» було укладено доповнення до договору фінансового лізингу, відповідно до яких розрахунки між сторонами за договором можуть бути здійснені шляхом зустрічної поставки товарів (робіт, послуг) або шляхом заліку зустрічних однорідних вимог (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 172).
 
Згідно з доповненнями до договору фінансового лізингу сторонами було здійснено залік заборгованості ТОВ «Вітер змін» перед ПП «Модератто», що підтверджується актами заліку взаємних заборгованостей від 28 лютого 2003 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 175), від 28 червня 2003 року              (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 174), 31 грудня 2003 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 173).
 
31 грудня 2003 року ТОВ «Вітер змін» звернулося з письмовим проханням до ПП «Модератто», в якому просило у зв`язку із закінченням строку дії договору фінансового лізингу дозволити йому тимчасово продовжувати використовувати приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що раніше використовувалось ним, та яке станом на 31 грудня                 2003 року належить ПП «Модератто» (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 178).
 
У зв`язку із закінченням строку дії укладеного між ТОВ «Вітер змін» та             ПП «Модератто» договору фінансового лізингу від 27 грудня 2002 року, останнє 10 червня 2005 року вимагало від ТОВ «Вітер змін» звільнити в строк до 15 червня 2005 року займане ним приміщення жилої будівлі за вказаною адресою, яке є власністю ПП «Модератто» (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 177).
Відповідно до листа від 15 червня 2005 року договір фінансового лізингу між ТОВ «Вітер змін» та ПП «Модератто» продовжений до 30 червня                   2006 року. Крім того, ТОВ «Вітер змін» згодне до вказаного часу звільнити займане ним приміщення жилої будівлі за адресою: АДРЕСА_1 у разі оплати ПП «Модератто» транспортування майна ТОВ «Вітер змін» зі вказаного приміщення до місцезнаходження               ТОВ «Вітер змін» (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 176).
 
28 грудня 2005 року у зв`язку з невиконанням ТОВ «Вітер Змін» зобов`язань за договором фінансового лізингу, ПП «Модератто» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до ТОВ «Вітер змін» про визнання права власності на об`єкт договору фінансового лізингу                (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 156).
 
Відповідно до протоколу судового засідання Господарського суду Одеської області від 17 січня 2006 року представник ТОВ «Вітер змін» позов                        ПП «Модератто» не визнав та надав суду для огляду оригінали правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомого майна, яке є об`єктом договору фінансового лізингу, а саме: свідоцтво про право власності від 09 листопада 2002 року, витяг про державну реєстрацію, технічний паспорт від 27 жовтня 2002 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 179).
 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 17 січня 2006 року та ухвалою про виправлення описки від 09 лютого 2006 року позов                             ПП «Модератто» було задоволено та визнано за ним право власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язано ТОВ «Вітер змін» звільнити вказані приміщення житлової будівлі та не перешкоджати ПП «Модератто» у користуванні, володінні та розпорядженні майном .
 
15 лютого 2006 року ПП «Модератто» на підставі вказаного рішення суду зареєструвало право власності у КП «ОМБТІ і РОН» та за договором купівлі-продажу від 24 лютого 2006 року продало будівлі та споруди за адресою:             АДРЕСА_1 , ПП «Грін» , яке зареєструвало своє право власності 09 березня 2006 року у КП «ОМБТІ і РОН»(ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 207, 209, 210).
 
17 березня 2006 року ПП «Грін» продало:
1/6 частину вказаних будівель та споруд ОСОБА_2 , який зареєстрував право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 23 березня 2006 року; 
1/6 частину вказаних будівель та споруд ОСОБА_9 , який зареєстрував право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 23 березня 2006 року;
1/6 частину вказаних будівель та споруд ОСОБА_10 , яка зареєструвала право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 23 березня 2006 року; 
1/6 частину вказаних будівель та споруд ОСОБА_11 , який зареєстрував право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 23 березня 2006 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 213, 214, 217, 219-222).
21 березня 2006 року ПП «Грін» продало:
1/6 частину вказаних будівель та споруд ОСОБА_12 , який зареєстрував право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 23 березня 2006 року;
1/6 частину вказаних будівель та споруд ОСОБА_13 , яка зареєструвала право власності в КП «ОМБТІ і РОН» 23 березня 2006 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 211, 212, 215, 216).
 
25 травня 2006 року ОСОБА_12 продав належну йому 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_13 , яка зареєструвала право власності             у КП «ОМБТІ і РОН» 18 жовтня 2006 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 233, 234).
 
25 травня 2006 року ОСОБА_13 продала належну їй 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_12 , який зареєстрував право власності у              КП «ОМБТІ і РОН» 18 жовтня 2006 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 237, 238).
 
31 травня 2006 року ОСОБА_9 продав належну йому 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_10 , яка зареєструвала право власності                        у КП «ОМБТІ і РОН» 18 жовтня 2006 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 235, 236).
 
31 травня 2006 року ОСОБА_2 продав належну йому 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_11 , який зареєстрував право власності у                                 КП «ОМБТІ і РОН» 18 жовтня 2006 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 239, 240).
 
31 травня 2006 року ОСОБА_11 продав належну йому 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_2 , який зареєстрував право власності у                              КП «ОМБТІ і РОН» 18 жовтня 2006 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 242, 241).
 
31 травня ОСОБА_10 продала належну їй 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_9 , який зареєстрував право власності у КП «ОМБТІ і РОН»                   18 жовтня 2006 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 243, 244).
 
24 травня 2007 року ОСОБА_9 продав належну йому 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_8 , який зареєстрував право власності у                         КП «ОМБТІ і РОН» 05 червня 2007 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 223, 224).
 
24 травня 2007 року ОСОБА_13 продала належну їй 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_7 , яка зареєструвала право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 05 червня 2007 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 225, 226).
 
24 травня 2007 року ОСОБА_11 продав належну йому 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_6 , яка зареєструвала право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 05 червня 2007 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 227, 228).
24 травня 2007 року ОСОБА_12 продав належну йому 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_4 , який зареєстрував право власності у              КП «ОМБТІ і РОН» 05 червня 2007 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 229, 230).
 
24 травня 2007 року ОСОБА_10 продала належну їй 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_3 , яка зареєструвала право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 05 червня 2007 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 231, 232).
 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ,              ОСОБА_8 , будучи власниками кожний по 1/6 частини споруд та будівель за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею                  345,9 кв. м та складаються в цілому з: літ. «А, В, Г» - жилі будівлі з каміння, загальною житловою площею 178,9 кв. м, літ. «Б, Д» - сараї, літ. «Е, 3» -вбиральні, літ. «И» - душ, літ. «М» - веранда, літ. «Н» -льох, І - мостіння,               II - резервуар, № 1-6 - огорожа, розташованих на земельній ділянці                площею 5642 кв. м, згідно з договором купівлі-продажу від 21 грудня                2007 року, зареєстрованого у реєстрі за № 22089, продали зазначений об`єкт нерухомості ОСОБА_1 , який 25 грудня 2007 року зареєстрував право власності у КП «ОМБТІ і POH» (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с.245, 246).
 
28 лютого 2008 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу                від 21 грудня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 22090, було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,5642 га, за адресою: АДРЕСА_1 » (ц. с. № 2-70/10, том 1,                а. с. 95).
 
Постановою Вищого господарського суду України від 13 грудня 2007 року було скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 17 січня 2006 року, згідно з яким за ПП «Модератто» було визнано право власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 ,             а справа була направлена на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.
 
Під час розгляду Господарським судом Одеської області позовних вимог     ПП «Модератто» про визнання права власності, Одеська міська рада звернулась до суду з зустрічним позовом до ПП «Модератто» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та визнання права власності.
 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 08 січня 2009 року у справі № 3-22-7/346-05-11973 у задоволенні первісних позовних вимог                ПП «Модератто» було відмовлено, зустрічний позов Одеської міської ради було задоволено, визнано недійсним договір фінансового лізингу від 27 грудня 2002 року, укладений між ТОВ «Вітер змін» та ПП «Модератто», визнано право власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на приміщення оздоровчого комплексу, без зазначення адреси майна, на яке визнавалось право власності (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 130,132).
 
В обґрунтування своїх доводів та позовних вимог, представник Одеської міської ради надав суду копії документів, які суд взяв до уваги.
На підставі реєстраційного посвідчення від 17 жовтня 1996 року, виданого відповідно до розпорядження Одеської міської ради від 25 вересня                   1996 року, домоволодіння АДРЕСА_1 площею                       150 кв. м , зареєстроване за Одеською міською радою (ц. с. № 2-70/10,                 том 1, а. с. 76).
Рішенням Одеської міської ради від 15 жовтня 2002 року, з метою створення міської дитячої бази відпочинку для оздоровлення дітей-сиріт управлінню освіти Виконавчому комітету Одеської міської ради було передано в управління дитячий оздоровчий комплекс, загальною площею будівель та споруд 541,9 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 5640 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , яке було передано за актом прийому передачі нежитлових приміщень від 01 грудня 2002 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 64, 65).
 
Враховуючи зазначені докази, Господарський суд Одеської області вищевказаним рішенням суду від 08 січня 2009 року визнав договір фінансового лізингу між ТОВ «Вітер змін» та ПП «Модератто» недійсним та визнав право власності територіальної громади м. Одеси на приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , мотивуючи рішення тим, що на момент укладання договору фінансового лізингу, спірне нерухоме майно перебувало у власності Одеської міської ради.
 
Вказане рішення Господарського суду Одеської області від 08 січня                    2009 року стало підставою для задоволення позовних вимог Одеської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу                       від 24 лютого 2006 року, згідно з яким ПП «Модератто» продало ПП «Грін» будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 , яке було залишене без змін рішенням Господарського суду Одеської області              від 25 травня 2009 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 133, 135).
Рішення Господарського суду Одеської області від 08 січня 2009 року було скасовано постановою Вищого господарського суду України від 04 червня 2009 року з підстав незалучення до справи ОСОБА_1 , який на момент ухвалення рішення Господарським судом Одеської області став власником нерухомого майна, яке було предметом спору. (ц. с. № 2-70/10, том 1,                       а. с. 136-138).
 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22 вересня 2009 року провадження по справі за позовом ПП «Модератто» та зустрічним позовом Одеської міської ради були закриті, оскільки на момент розгляду справи власником спірного нерухомого майна став ОСОБА_1 , який є фізичною особою, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, а тому вказаний спір не підлягав розгляду у господарському суді (ц. с. № 2-70/10, том 1,                   а. с. 129).
 
Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 28 липня                 2009 року затверджено перелік об`єктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за Одеською міською радою, серед яких були будівлі, загальною площею 367,4 кв. м та споруди за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі якого 20 серпня 2009 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видане свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі та споруди, за яким вказаний об`єкт нерухомості                      в цілому належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності та яке було зареєстровано                                у КП «ОМБТІ і РОН» 03 вересня 2009 року (ц. с. № 2-70/10, том 1, а. с. 247-249, 103, 104).
 
Судом першої інстанції встановлено, що будівлі та споруди за адресою:                АДРЕСА_1 та будівлі і споруди за адресою:              АДРЕСА_2 , є одним й тим же об`єктом нерухомого майна. Вказане також підтверджується технічним паспортом на будівлі та споруди по АДРЕСА_1 , виготовленим       КП «ОМБТІ і РОН» 17 грудня 2007 року, на ім`я попередніх до ОСОБА_1 власників.
 
За наслідком розгляду цивільної справи № 2-70/10, 07 грудня 2010 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа - Виконавчий комітет Одеської міської ради, про захист права власності та усунення перешкод у користуванні майном, задоволено повністю.
Визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Одеської міської ради від 28 липня 2009 року № 824, яким затверджений перелік об`єктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за Одеською міською радою, серед яких були будівлі, загальною площею 367,4 кв. м та споруди за адресою: АДРЕСА_2 , та на підставі якого                    20 серпня 2009 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видане свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі та споруди, за яким вказаний об`єкт нерухомості в цілому належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності та яке було зареєстровано у КП «ОМБТІ і РОН» 03 вересня                  2009 року.
Визнано недійсним свідоцтво про право власності територіальної громади м. Одеси на нежитлові будівлі та споруди від 20 серпня 2009 року, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .
Виселено осіб, які перебувають в житлових будівлях під літ. «А», «В», «Г» та зобов`язано даних осіб звільнити нежитлові споруди та земельну ділянку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
Вселено ОСОБА_1 до житлових будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні позову Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , третя особа - Управління освіти та науки Виконавчого комітету Одеської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсними, витребування майна та виселення, відмовлено повністю.
 
Вказане рішення суду, представником Одеської міською ради не оскаржувалось та набрало законної сили, що також визнано у позові представником позивача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.
 
24 квітня 2013 року Одеська міська рада звернулась до Київського районного суду міста Одеси з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2010 року у цивільній справі № 2-70/10, в якій просила суд скасувати вказане рішення Київського районного суду м. Одеси та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги Одеської міської ради у повному обсязі.
 
У якості нововиявлених обставин Одеська міська рада зазначала довідку, яка була надана з листом КП «ОМБТІ та РОН» від 01 березня 2013 року                № 1497-02/16 щодо переходу права власності на об`єкти нерухомості, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з якою первинна реєстрація права власності на спірні об`єкти була зареєстрована за Одеською міською радою 17 жовтня 1996 року, в той час як перша реєстрація права власності за ТОВ «Модератто» була проведена лише                  24 лютого 2006 року.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 21 червня 2013 року заяву Одеської міської ради про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2010 року у цивільній справі № 2-70/10 - залишено без задоволення, оскільки згідно пояснень представника Одеської міської ради будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 , та будівлі і споруди за адресою: АДРЕСА_2 , є одним і тим же об`єктом нерухомого майна. 
12 лютого 2010 року КП «ОМБТІ та РОН» надало відповідь про те, що технічний паспорт на будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_2 , не замовлявся. Вирішуючи питання по суті, суд брав до уваги інформаційні відомості про зміну власників за адресою: АДРЕСА_1 , надані КП «ОМБТІ та РОН» 29 червня 2010 року, що містяться у томі 1 на аркушах справи 204-206, які повністю відповідають відомостям, на які на час розгляду заяви представник Одеської міської ради посилався як на нововиявлені обставини.
 
Отже, суд дійшов висновку, що вказані в заяві обставини не можуть бути визнані судом нововиявленими і такими, що не були і не могли бути відомі заявнику на момент ухвалення судового рішення, у зв`язку з чим, суд у задоволенні заяви Одеської міської ради про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2010 року у цивільній справі № 2-70/10 відмовив.
 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 березня 2014 року ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 21 червня 2013 року залишено без змін.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
  
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Частиною першою статті 321 ЦК України також визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
 
Відмовляючи у задоволенні позову районний суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, вважав, що Департаментом комунальної власності Одеської міської ради не доведено належними доказами факти її права та вибуття спірного майна з її володіння поза її волею. 
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів та вважає їх обґрунтованими та такими, що підтверджені матеріалами справи.
 
Зокрема, суди попередніх інстанцій надали правильну оцінку рішенню Київського районного суду міста Одеси від 07 грудня 2010 року у справі                № 2-70/10, згідно з яким позов ОСОБА_1 про захист права власності та усунення перешкод у користуванні майном було задоволено повністю, визнано недійсним та скасовано рішення виконкому Одеської міської ради від 28 липня 2009 року № 824, визнано недійсним свідоцтво про право власності територіальної громади м. Одеси на нежитлові будівлі та споруди від 20 серпня 2009 року, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , у задоволенні позову Одеської міської ради до                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - Управління освіти та науки Виконавчого комітету Одеської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та виселення, відмовлено повністю.
 
Колегія суддів вважає, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради не надав доказів, що внаслідок набуття ОСОБА_1 права власності на спірні будівлі та споруди порушуються його права, як власника або законного користувача цього майна. 
При цьому у матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують право власності позивача на спірні об`єкти нерухомості та вибуття їх з його володіння поза його волею, отже, права на витребування цього майна                 від останнього набувача Департамент комунальної власності Одеської міської ради немає, відтак позовні вимоги є безпідставними.
 
З огляду на зазначене, позивач не довів своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.Також позивачем не надано доказів існування порушення його прав на час пред`явлення позову, що                                є обов`язковою умовою віндикаційного позову. Отже, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову є правильними.
 
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18).
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що право власності на спірні об`єкти за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 набув     25 грудня 2007 року, а свідоцтво про право власності Одеської міської ради на нежитлові будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_2 , видане 28 липня 2009 року (а. с. 8, 85).
Отже, ОСОБА_1 набув право власності на спірні об`єкти швидше, ніж Одеська міська рада, а одночасне існування державної реєстрації кількох прав власності (приватної та комунальної) на один і той же об`єкт нерухомого майна суперечить вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення та захист державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, та призводить до порушення прав власників майна.
 
Щодо висновків апеляційного суду про строки позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18).
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій при ухваленні судових рішень рішення Одеської обласної ради народних депутаті від 25 листопада 1991 року № 226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» колегія суддів відхиляє, оскільки вказане рішення не підтверджує наявність у Департаменту комунальної власності Одеської міської ради права власності на спірний об`єкт на момент набуття права власності на цей об`єкт ОСОБА_1 , відтак, не може бути підставою для задоволення позовних вимог.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків судів попередніх інстанцій.
 
Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року                    та постанову Одеського апеляційного суду від 16 травня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк