КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
Справа №  754/7405/17  Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
апеляційне провадження №: 22-ц/824/627/2020 Головуючий: Гаращенко Д. Р.
 
22 січня 2020 року                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:
Головуючого  -  судді                              Гаращенка Д. Р.
суддів                                           Невідомої Т. О., Левенця Б. Б.
При секретарі                                       Гавриленко М. А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Храпійчука Віктора Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна, про визнання договорів дарування недійсними, 
ВСТАНОВИЛА:
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л. І., про визнання договорів дарування недійсними.
Позовні вимоги мотивувала тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2016 року її позов до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу було задоволено, стягнуто на її користь борг за невиконання договору про надання послуг в сумі 964 800,00 грн., що еквівалентно 36000,00 доларів США, 3% річних в розмірі 17 207, 80 грн., судовий збір в розмірі 6 890, 00 грн. 
Позивач зазначила, що підставою для звернення до суду стала те, що відповідач запропонувала ОСОБА_1 послугу у вигляді придбання квартири за пільговим тарифом у новобудові в АДРЕСА_1 . 
На виконання цієї послуги вона 08.09.2013 року отримала у позивача грошові кошти в сумі 7000,00 доларів США, а 01.10.2013 року позивач передала їй ще 29000,00 доларів США. На підтвердження отримання цих коштів ОСОБА_2 , надала позивачу відповідні розписки. Восени 2015 року із сайту забудовника ПАТ «Київміськбуд» ОСОБА_1 стало відомо, що всі інвестори будинку по АДРЕСА_1 вже отримали документи про право власності на квартири в цьому будинку. 
Протягом двох років, у тому числі восени 2015 року, позивач намагалася повернути свої кошти і зверталась неодноразово до відповідача з проханням повернення коштів. 
15.12.2015 року позивач звернулась із заявою про вчинення злочину до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві, на підставі якої було внесено відомості до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження за №1201500040019030, правова кваліфікація ч. 1 ст. 190 СК України. 
Знаючи, що в забезпечення повернення коштів судом може бути за накладено арешт на її майно, ОСОБА_2 , як вона пояснила слідчому СВ Дніпровського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_4 . під час допиту в якості свідка 20.04.2016 року, за порадою свого адвоката Жовноватюка О.М. переоформила все належне їй майно, в тому числі спірну квартиру, на свою матір ОСОБА_3 , про що свідчить договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 20.11.2015 року, серія та номер 3196, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазаревою Л.І. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 26316493, за новим власником винесено цим же нотаріусом 20.11.2015 року. Незважаючи на її відчуження, даною квартирою ОСОБА_2 користується для свого проживання по цей час. Крім того, серед іншого майна ОСОБА_2 на ім`я своєї матері ОСОБА_3 , було переоформлено на підставі фіктивного договору дарування гаражний бокс НОМЕР_1 в ГБК «Десна», вул. Волкова 4-а, м. Київ. 
Позивач вважає, що ці правочини здійснено сторонами з метою приховати майно від арешту та примусової реалізації в порядку забезпечення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , тобто вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цими правочинами. 
Позивач вважає їх фіктивними, а тому недійсними. 
Фіктивність даних правочинів підтверджується і тією обставиною, що в цей же день та 03.12.2015 року відповідач переоформила (подаровано) на ім`я своєї матері цілий ряд іншого нерухомого майна, а саме шість земельних ділянок в Чернігівській області , житловий будинок в с. Крехаїв Козелецького району Чернігівської області, які були посвідчені приватним нотаріусом Лазаревою Л.І. 
24.11.2015 року відповідачами було укладено ще один фіктивний договір дарування квартири АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. 
Позивач просила суд визнати недійсними договір дарування квартири АДРЕСА_2 , від 20.11.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лазаревою Л.І.; скасувати реєстрацію права власності, проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав квартири АДРЕСА_2 ,, індексний номер 26316493, за новим власником ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, прийняте цим же нотаріусом 20.11.2015 року; визнати недійсним договір дарування гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Десна», вул. Волкова 4-а, м. Київ, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Лазарєвою Л.І.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції адвокат Храпійчук В.О. діючий в інтересах ОСОБА_1 , 25.10.2019 року подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_3 уклала договори про надання комунальних послуг квартири, отриманої внаслідок договору дарування від ОСОБА_2 , необґрунтовані оскільки зазначені договори були укладені вже під час розгляду справи. 
Відповідач - ОСОБА_2 продовжує проживати в подарованій нею ОСОБА_3 квартирі.
Апелянт зазначив, що висновки суду, щодо протоколу попиту ОСОБА_2 , як неналежного доказу, спростовуються наявними в матеріалах справи документами, а саме відповіддю на адвокатський запит слідчого Сивопляс О. К. від 17.04.2019 року, яка долучена до матеріалів справи.
В судовому засіданні адвокат Храпійчук В.О., та ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 заперечувала проти апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що 20.11.2015 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована) було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Лазаревою Л.І. 
В той же день між зазначеними сторонами було укладено договір дарування гаражного боксу НОМЕР_1, що знаходиться у ГБК "Десна" за адресою м. Київ, вул. Космонавта Волкова 4 А, посвідчений тим самим нотаріусом.   
Згідно з довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна  щодо суб`єкта, приватним нотаріусом  КМНО Лазарєвою Л.І. 20.11.2015 року було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 та гаражний бокс НОМЕР_1 в ГБК "Десна", що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Космонавта Волкова за ОСОБА_3 на підставі укладених договорів дарування.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2016 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за невиконання договору про надання послуг в сумі 964 800,00 грн., що еквівалентно 36000, 00 доларів США, 3% річних в розмірі 17 207, 80 грн., судовий збір в розмірі 6 890,00 грн.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.12.2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2016 року в частині стягнення 3% річних в розмірі 17207, 80 грн. скасовано та в цій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 212-216 т. 2).
Постановою старшого державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Клименка О.О. від 22.02.2017 року відкрито виконавче провадження № 53450592 за виконавчим листом № 754/8135/16-ц про стягнення на користь ОСОБА_1 боргу за невиконання договору про надання послуг в сумі 964 800,00 грн., що еквівалентно 36 000 доларам США, 3% річних в розмірі 17 207, 80 грн., судовий збір в розмірі 6 890,00 грн.(а.с. 92-93 т. 1).
Судом першої інстанції було зазначено, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач маючи обізнаність про боргові зобов`язання за невиконання договору про надання послуг, з метою уникнення майнової відповідальності перед позивачкою після подання нею позову до суду, уклала договори дарування належного їй майна, які є фіктивними правочинами у розумінні ст. 234 ЦК України, у зв`язку з чим просить суд визнати їх недійсними.
Колегія суддів звертає увагу на те, що з позовом про стягнення коштів з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулась у червні 2016 року. 
Договори дарування майна були укладені в листопаді 2015 року.
Питання забезпечення позову та накладення арешту на майно ОСОБА_2 при розгляді  справи про стягнення боргу не ставилось. 
Рішення про стягнення коштів було ухвалено 22.12.2016 року, а набрало законної сили 14.12.2017 року. 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
На час звернення з позовом частиною другою статті 11 ЦПК України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
У контексті статті 31 ЦПК України у зазначеній редакції саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. 
При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Колегія суддів вважає, що посилання апелянта на те, що відповідач продовжує проживати у дарованої нею квартирі не свідчить про фіктивність договору дарування.
Та обставина, що ОСОБА_3 уклала договори про надання комунальних послуг під час судового розгляду, теж на думку колегії суддів не є підтвердженням фіктивності договору.
Колегія суддів з наявних матеріалів справи не встановила введення в оману (до або в момент укладення угоди) будь якої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
На час відчуження майна стосовно відповідача не було порушено кримінальної справи, не заявлено цивільного позову з відповідним забезпеченням цього позову.  
Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції неправомірно не враховано як належний доказ протокол допиту ОСОБА_2 , з посиланням на відповідь на адвокатський запит слідчого Сивопляс О. К. від 17.04.2019 року колегія суддів не може прийняти з наступних підстав. 
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами;  висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
В статті 95 ЦПК України зазначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.
Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.
Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Колегія суддів вважає, що оскільки позивачем не було дотримано процесуального порядку подання письмового доказу завіреного належним чином, та не заявлено відповідного клопотання про витребування завіреного належним чином письмового доказу, то суд першої інстанції вірно не врахував як належний доказ протокол допиту ОСОБА_2 в якості свідка.
Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.
Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
З викладеного вбачається, що обов`язок доказування фіктивності правочину покладений саме на позивача по справі, який повинен довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки обумовлені правочином. При цьому, ознака фіктивності вчинення правочину повинна бути властива діям обох сторін правочину.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що фактичні обставини справи свідчать про те, що передбачені договорами дарування від 20.11.2015 року правові наслідки дійсно настали, сторони договору - відповідачі у справі вчинили усі передбачені цим договором дії, виконали його, передавши майно від дарувальника обдарованому, що, в свою чергу, виключає можливість визнання такого договору фіктивним.
Данні обставини підтверджуються відповіддю Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 18.04.2019 року, що була отримана на запит суду, вбачається, що за заявою ОСОБА_3 була проведена заміна власника особового рахунку.
02.04.2018 року між Управлінням поліції охорони в м. Києві та ОСОБА_3 був укладений Договір про централізовану охорону майна фізичних осіб засобами сигналізації з реагуванням наряду поліції охорони від 02.04.2018 року, предметом якого є охорона квартири АДРЕСА_2 .
Згідно Повідомлення про приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу від 07.03.2019 року ОСОБА_3 повідомлена про те, що акцептуванням заяви-приєднання вона приєдналася до умов публічного договору про постачання електричної енергії споживачу в повному обсязі у квартирі квартири АДРЕСА_2 .
07.03.2019 року між ПАТ «АК «Київводоканал» та квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 був укладений Договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, предметом якого є надання послуг у квартирі квартири АДРЕСА_2 .
07.03.2019 року між КП «Київтеплоенерго» та ОСОБА_3 був укладений Договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води населенню, предметом якого є надання послуг до квартири АДРЕСА_2 .
15.03.2019 року між КП «Київкомунсервіс» та ОСОБА_3 був укладений Договір про надання послуг з вивезення побутових відходів, предметом якого є надання послуг по квартирі квартири АДРЕСА_2 .
Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що станом на 20.11.2015 року не існувало жодних обставин, направлених на необхідність відчуження позивачкою свого майна з метою уникнення відповідальності під час примусового виконання рішень будь-яких судів щодо спорів про стягнення з неї грошових коштів чи витребування її майна.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на правильність рішення суду першої  інстанції не впливають.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката Храпійчука Віктора Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів, з дня складання повного тексту постанови суду, безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 03 лютого 2020 року.

Головуючий                                                                                             Д.Р. Гаращенко

 
Судді                                                                                                         Т.О. Невідома

            
                                                                                                                        Б.Б. Левенець