Постанова
Іменем України
 
19 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 357/4904/16-ц
провадження № 61-22802св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
заявник - Квартирно-експлуатаційний відділ міста Біла Церква,
боржник - ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2018 року у складі судді Дубановської І. Д. та постанову Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Іванової І. В., Савченка С. І., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
У квітні 2016 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Біла Церква (далі - КЕВ міста Біла Церква) звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та трьох процентів річних в сумі 16 141,91 грн.
 
18 травня 2016 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області винесено судовий наказ та стягнуто з  ОСОБА_1 на користь КЕВ міста Біла Церква заборгованість за користування комунальними послугами та житловою площею з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та трьох процентів річних в сумі 16 141,91 грн, а також - 689 грн судового збору.
 
26 грудня 2017 року  ОСОБА_1 подав заяву про скасування вищевказаного судового наказу.
 
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2018 року заяву про скасування судового наказу повернуто заявнику.
 
Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви про скасування судового наказу. Поряд з цим Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), пункт 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» було доповнено підпунктом 4-2, згідно з яким за подання до суду заяви про скасування судового наказу сплачується судовий збір в розмірі 0,05 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто, вносячи зміни до Закону України «Про судовий збір», законодавець створив колізію правових норм (не виключив пункт 2 частини другої статті 3 цього Закону). Усуваючи зазначену колізію, суд виходив з того, що за загальним правилом при виникненні колізій між нормами права спеціальні норми мають пріоритет над загальними, а наступний закон з того ж питання скасовує дію попередніх. Таким чином, суд вважав, що підпункт 4-2пункту 1 частини другої статті 4 вказаного Закону має пріоритетне значення, оскільки прийнятий пізніше, у зв`язку з чим за подання заяви про скасування судового наказу ОСОБА_1 зобов`язаний був сплатити судовий збір у розмірі 80 грн. Подання неналежно оформленої заяви є підставою для постановлення ухвали про її повернення заявнику.
 
Постановою Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2018 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що заява ОСОБА_1 про скасування судового наказу була неналежно оформлена, оскільки до неї не додано документа, що підтверджує сплату судового збору, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для її повернення заявнику відповідно до частини шостої статті 170 ЦПК України.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У травні 2018 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2018 року.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що висновки місцевого суду про необхідність сплати судового збору за подання заяви про скасування судового наказусуперечать пункту 2 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» і є порушенням його права на справедливий судовий розгляд. Судовий наказ про стягнення з нього на користь КЕВ міста Біла Церква заборгованості за житлово-комунальні послуги винесений Білоцерківським міськрайонним судом Київської області з порушенням вимог чинного законодавства. Стягувач та державна виконавча служба у змові з Головним управлінням Пенсійного фонду України провели незаконну обробку його персональних даних та безпідставно списали з пенсії грошові кошти на виконання судового наказу. Він не отримував будь-яких комунальних послуг, а тому начальника КЕВ міста Біла Церква слід притягнути до кримінальної відповідальності та стягнути з нього понесені ним збитки. 
 
У серпні 2018 року КЕВ міста Біла Церква подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 09 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.
 
12 вересня 2018 року справа № 309/2507/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Заява про скасування судового наказу за формою і змістом повинна відповідати вимогам статті 170 ЦПК України.
 
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини п`ятої, частиною шостою статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав. До заяви про скасування судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору. У разі подання неналежно оформленої заяви про скасування судового наказу суддя постановляє ухвалу про її повернення без розгляду не пізніше двох днів з дня її надходження до суду.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Постановляючи ухвалу про повернення  ОСОБА_1 заяви про скасування судового наказу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, керувався нормами статті 170 ЦПК України і виходив з того, що заявником не надано документа, який підтверджує сплату судового збору.
 
Однак з цими висновками судів попередніх інстанцій не можна погодитися з огляду на таке.
 
Спеціальним нормативним актом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України «Про судовий збір».
 
Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, пункт 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» було доповнено підпунктом 4-2, згідно з яким ставка судового збору за подання до суду заяви про скасування судового наказу становить 0,05 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Поряд з цим, незважаючи на внесення законодавцем вказаного доповнення, яким визначено ставку судового збору за подання заяви про скасування судового наказу, у Законі України «Про судовий збір» залишилося положення, згідно з яким за подання заяви про скасування судового наказу судовий збір не справляється (пункт 2 частини другої статті 3 цього Закону). 
 
Таким чином, на момент звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про скасування судового наказу судовий збір не справлявся за її подання, зважаючи на те, що у Законі України «Про судовий збір» пункт 2 частини другої статті 3 не було виключено.
 
20 квітня 2019 року в газеті «Голос України» було опубліковано Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VII, згідно з частиною першою Прикінцевих та перехідних положень якого цей Кодекс набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Кодексом. 
 
Пунктом 9 частини другої Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу в Законі України «Про судовий збір» пункт 2 частини другої статті 3 виключається.
 
21 жовтня 2019 року пункт 2 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» було виключено на підставі вказаного Кодексу, у зв`язку з чим саме з цього часу підлягає сплаті судовий збір за подання до суду заяви про скасування судового наказу.
 
Тому висновок місцевого суду на створення законодавцем колізії правових норм є безпідставним.
 
Судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена доступу до суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
 
У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.
 
Суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення заяви боржника про скасування судового наказу у зв`язку з несплатою судового збору.Тобто суди порушили вищенаведені норми процесуального права та викладені в рішеннях ЄСПЛ загальні засади судочинства стосовно права особи на доступ до суду й обґрунтованості судового рішення.
 
Доводи касаційної скарги, які стосуються незгоди із судовим наказом по суті, а також - незаконності примусового виконання цього наказу органами державної виконавчої служби, необхідності притягнення начальника КЕВ міста Біла Церква до кримінальної відповідальності та стягнення з нього понесених заявником збитків, не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються предмета касаційного перегляду.
 
Частиною четвертою статті 406 та частиною шостою статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
У зв`язку з допущеними судами обох попередніх інстанцій порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про повернення заяви про скасування судового наказу, оскаржувані судові рішення необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. А. Стрільчук  	
 	М. Ю. Тітов