ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.006603 пров. № А/857/799/20	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Заверухи О.Б.
за участі секретаря судового засідання         Михальської М.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду (суддя Брильовський Р.М., м. Львів) у справі за адміністративним позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Мікс» про стягнення заборгованості,-

                                                         ВСТАНОВИЛА:

Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів в грудні 2019 року звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Мікс» про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 26611,50 грн та пені в сумі 2979,20 грн. за невиконання у 2018 році нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ТОВ «Агро Мікс» у 2018 році не виконало нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості одного робочого місця, чим порушило вимоги частини першої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі – Закон №875-XII). Відтак, оскільки відповідачем самостійно не розраховано і не сплачено у встановлені Законом №875-XII строки адміністративно-господарські санкції за невиконання такого нормативу, то сума адміністративно-господарських санкцій підлягає стягненню в судовому порядку.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року адміністративний позов залишено без розгляду з підстав пропуску звернення до суду, визначеного частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржило Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, яке із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати таухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що відділення Фонду соціального захисту інвалідів є юридичною особою публічного права, а не суб`єктом владних повноважень, з огляду на що йому встановлюється шестимісячний строк звернення до суду, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Скаржник, покликаючись на те, що порушення вимог Закону №875-XII було виявлено 27.08.2019 із поданого ТОВ «Агро Мікс» звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2018 рік, вважає, що ним не пропущено шестимісячний строк на звернення до адміністративного суду.    
Відповідач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі доводи щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи з таких міркувань.

З матеріалів справи встановлено, що ТОВ «Агро Мікс» 27.08.2019 подало до Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2018 рік за формою №10-ПІ.
Відповідно до вказаного звіту середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу підприємства у 2018 році складала 11 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність складала 0 осіб, кількість інвалідів, які повинні працювати на робочих місцях відповідно до вимог статті 19 Закону №875-XII становить 1 особа, середньорічна заробітна плата штатного працівника – 53223 грн.
У зв`язку з невиконанням відповідачем нормативу щодо працевлаштування інвалідів у кількості, визначеній чинним законодавством, Львівським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів здійснено розрахунок заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2018 рік, яким до відповідача застосовано адміністративно-господарські санкції в розмірі 26611,50 грн та нараховано пеню в розмірі 2979,20 грн.   
Відповідачем вказані санкції в добровільному порядку не сплачено, що стало причиною звернення позивача до суду для стягнення вказаних сум в примусовому порядку.

Залишаючи адміністративний позов без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся з вимогою про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені з пропуском встановленого процесуальним законом строку звернення до суду, причин пропуску строку звернення до суду не зазначив, оскільки не вважав його пропущеним, та, відповідно, з клопотанням про поновлення строку не звертався.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні, гарантії їх рівності з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами встановлює Закон №875-ХІІ.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 875-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, не забороненою законом.
Згідно із частиною третьою статті 18 вказаного Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У відповідності до положень частини першої, другої, та третьої статті 19 Закону №875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю (частина дев`ята статті 19 Закону №875-XII).
Отже, Законом № 875-XII передбачені гарантії соціального захисту інвалідів шляхом встановлення особливих вимог щодо організації робочого місця інваліда та покладення на підприємства обов`язку забезпечувати для інвалідів належні та безпечні умови праці з урахуванням медичних показань.
За правилами, визначеними статтею 20 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. 
З урахуванням положень Закону №875-XII, відповідач зобов`язаний був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць з працевлаштування інвалідів у 2018 році в строк до 15.04.2019, а тому саме з 16.04.2019 у Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідіввиникло право на стягнення несплачених самостійно відповідачем сум санкцій у судовому порядку.
При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 ГК України. Проте, стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за порушення строків їх сплати в судовому порядку здійснюється в межах строків звернення, встановлених статтею 122 КАС України (у редакції, чинній на час звернення з позовом). 
Частина четверта статті 20 Закону №875-ХІІ, за змістом якої до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 ГК України, не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки в останній нормі визначено строки застосування адміністративно-господарських санкцій, а не їх стягнення.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03 лютого 2015 року по справі № 820/10328/13-а, а також позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №804/401/17, від 21 лютого 2018 року у справі №813/1897/17.
Частиною першою статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законам
Абзацом другим частини другої статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень. 
Тобто даною нормою законодавець визначив тримісячний строк звернення до суду суб`єкта владних повноважень з адміністративним позовом з дня виникнення підстав, що дають право на пред`явлення визначених законом вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач послався на те, що Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів не є суб`єктом владних повноважень, для якого КАС України встановив тримісячний строк звернення до суду, оскільки він є неприбутковою бюджетною установою.
Дійсно, відповідно до «Положення про Фонд соціального захисту інвалідів», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011 №129 (далі – Положення №129) Фонд соціального захисту інвалідів є неприбутковою бюджетною установою, діяльність якої спрямовується, координується та контролюється Міністерством соціальної політики України.   
Разом з тим, згідно пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
При цьому, в Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» визначено, що для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.
Основними завданнями Фонду соціального захисту інвалідів відповідно до пункту 5 Положення №129 є: 
1) фінансове забезпечення заходів щодо соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні; 
2) забезпечення в межах своїх повноважень реалізації заходів щодо зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема створення робочих місць.
Фонд відповідно до покладених на нього завдань: спрямовує, координує та контролює роботу територіальних відділень Фонду з питань діяльності, визначеної в положеннях про відділення, у тому числі щодо: організації прийому звітів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, зарахування кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю до нормативу таких робочих місць, їх аналізу та перевірки правильності в них розрахунків; збору сум адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичними особами, які використовують найману працю, нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю; обліку зазначених сум адміністративно-господарських санкцій і пені та використання шляхом надання фінансової допомоги, цільової позики, дотацій на створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, забезпечення функціонування реабілітаційних установ для осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю відповідно до законодавства, фінансування заходів, спрямованих на фізкультурно-спортивну реабілітацію осіб з інвалідністю, фінансування витрат на професійну підготовку, підвищення кваліфікації та перепідготовку осіб з інвалідністю та інші заходи відповідно до законодавства; обліку заборгованості зі сплати сум адміністративно-господарських санкцій і пені, які нараховані підприємствам, установам, організаціям, у тому числі підприємствам, організаціям громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичним особам, які використовують найману працю;ведення претензійно-позовної роботи в судах різних інстанцій;
Отже, враховуючи публічно-правовий характер відносин щодо стягнення штрафних санкцій та пені за не працевлаштування осіб з інвалідністю, такі справи розглядаються адміністративними судами, а враховуючи, що позивач при зверненні до суду з таким спором виконує владно-управлінські функції, на нього розповсюджується дія абзацу другого частини другої статті 122 КАС України.
Посилання позивача на ту обставину, що строк звернення до суду повинен обчислюватися з моменту отримання ним інформації про невиконання ТОВ «Агро Мікс» нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів (день подання відповідачем річного звіту за формою №10-ПІ щодо кількості працевлаштованих інвалідів за 2018 рік) є необґрунтованими, оскільки початок перебігу строку звернення до суду з адміністративним позовом пов`язаний саме з днем виникнення підстав, що надали позивачу право на пред`явлення передбачених законом вимог, а не з днем, коли позивач дізнався про існування такої заборгованості. 
Отже, позивач, звернувшись 10.12.2019 до суду про стягнення санкцій за незайняті інвалідами у 2018 році робочі місця, не дотримався тримісячного строку звернення, встановленого абзацом другим частини другої статті 122 КАС України. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду.
Колегія суддів зауважує, що позивачем пропущено не лише тримісячний строк звернення до адміністративного суду, визначений абзацом другим частини другої статті 122 КАС України, а і шестимісячний строк, встановлений цією ж статтею.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 лютого 2018 року у справі №811/2242/15, від 21 лютого 2018 року у справі №813/1897/17, від 05 липня 2018 року у справі №809/1933/16, від 08 серпня 2019 року у справі №809/1931/16, які в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Апеляційний суд зазначає, що така можливість звернутись із позовом до суду у встановлений строк у позивача була, проте не була ним реалізована належним чином, що в свою чергу не може вважатися поважною причиною недотримання встановлених строків звернення до суду.
Частиною другою статті 44 КАС України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що будучи ініціатором судового розгляду справи позивач має активно використовувати власні процесуальні права, не зловживаючи ними, тобто здійснювати їх з метою, з якою такі права йому надані. 
Відповідно, право особи на доступ до суду перебуває у безпосередньому взаємозв`язку із виконанням тих обов`язків, які покладаються на заявника при реалізації ним своїх прав.
При цьому, також необхідно зазначити й про те, що дотримання строків звернення до суду з адміністративним позовом є однією з обов`язкових передумов ефективності адміністративних проваджень щодо строку розгляду адміністративних справ, оскільки захист прав, свобод та інтересів осіб безпосередньо залежить від меж їх реалізації у часі. 
Провадження в адміністративних судах, як спосіб захисту цих прав, базується на процесуальних принципах та забезпечується чітко регламентованими строками. Дотримання цих строків впливає на права та обов`язки учасників адміністративних правовідносин, спонукаючи їх до своєчасного здійснення наданих їм прав чи виконання покладених на них обов`язків.
Так, процесуальний закон визначає, що «строк звернення до адміністративного суду» - це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, повинна звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно-правових відносинах або для реалізації владних повноважень.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).
Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява №28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).
Таким чином, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Позивач, як суб`єкт владних повноважень, повинен бути обізнаний з порядком та строками звернення до адміністративного суду, встановленими процесуальним законодавством, а також вчиняти всі залежні від нього дії з метою дотримання відповідних вимог КАС України.
При цьому, у даній справі легітимна мета обмеження прав дотримана, права заявника не порушені, оскільки він не звернувся з клопотанням про поновлення процесуального строку та не навів поважних підстав, які б створювали реально непереборні обставини для вчасного звернення до суду.
Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Частиною четвертою вказаної статті визначено, що якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Враховуючи, що наявності правових підстав для поновлення пропущеного строку не встановлено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення позову без розгляду.
Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, адже оскаржувану ухвалу суд першої інстанції постановив з дотриманням норм процесуального права, викладені у скарзі міркування та твердження позивача не спростовують правильності висновків суду.
Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржувана ухвала прийнята відповідно до норм процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції немає.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись частиною третьою статті 243, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України суд,

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	О. Б. Заверуха  	
Повне судове рішення складено 04 березня 2020 року.