ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/2223/19                                     Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Терлецько О.О.,                                                                                                                                                       Суддя-доповідач Кобаль М.І.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Беспалова О.О., Степанюка А.Г.
при секретарі                                   Горяіновій Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Славутич Київської області про  зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Славутич Київської області (далі по тексту - відповідач, УПФУ у м. Славутич Київської області) в якому просила (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог):
1) визнати протиправними дії УПФУ у м. Славутич Київської області у:
- не зарахуванні до страхового стажу періоду роботи у зоні відчуження ЧАЕС в полуторному розмірі з 01.01.2004 року, як роботу по Списку №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2003 року, відповідно до частини 1 статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
- невірному зарахуванню розміру загального страхового стажу;
- невірному зарахуванню періодів роботи у зоні відчуження ЧАЕС до стажу, який дає право на державну пенсію на пільгових умовах згідно зі Списком №1; 
- невірному визначенню понаднормативного стажу з урахуванням норм частини 2 статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».  
2) зобов`язати УПФУ у м. Славутич Київської області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи у зоні відчуження ЧАЕС, починаючи з 01.01.2004 року в полуторному розмірі, як роботу по Списку №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах          з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2003 року на підставі Довідок встановленої форми, затвердженими постановою Держкомітету СРСР з праці та соціальних питань від 09.03.1988р. №122 та постановою КМУ від 05.07.2006 року за №920.
3) зобов`язати УПФУ у м. Славутич Київської області здійснити перерахунок та виплачувати пенсію з вересня 2017 року виходячи із загального страхового стажу 58 років 7 місяців 9 днів набутого станом на 28.02.2017 рік, з яких: 
- страховий стаж 38 років 7 місяців 9 днів, в тому числі стаж полуторному розмірі з 01.01.2004 року за Списком №1-6 років 3 місяці 2 дні; 
- додатковий стаж відповідно до ч.3 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» - 20 років. 
4) зобов`язати УПФУ у м. Славутич Київської області здійснити перерахунок та виплачувати пенсію з вересня 2017 року збільшивши доплату за понаднормативний стаж за кожний повний рік страхового стажу понад 15 років. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року значений позов задоволено. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (правонаступник відповідача - УПФУ у м. Славутич Київської області) (далі по тексту - ГУ ПФУ у Київській області) подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст.313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слухання справи.
Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебувала на обліку в УПФУ у м. Славутич Київської області, починаючи з 21.04.2017 року, як одержувач пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Листом УПФУ м. Славутич Київської області №107/Л-03 від 18.09.2018 року, позивачу роз`яснено, що по наявних у пенсійній справі документам, станом на 30.09.2017 року, основний розмір призначеної пенсії становив 7974,71 грн., а з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, встановлених законодавством, склав 8 332,58 грн.  
При цьому, пенсійним органом зазначено, що: 
- загальний трудовий стаж позивачки становив 31 рік 13 днів, з них більше 14 років роботи за Списком №1 (без урахуванням кратності розрахунку) стаж зараховано по 28.02.2017 року;
- індивідуальний коефіцієнт стажу відповідачем вираховувався згідно наступної формули: (в перерахунку на місці) (31рік + 14років) х 12 = 540 місяців, 540 : 12 :100 =  ,45000. Індивідуальний коефіцієнт з урахуванням оцінки вартості одного року 1,35 становив 0,60750; 
- доплата за понаднормативний стаж (15 років) - 187,05 грн. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказала, що з часу призначення пенсії, пенсійним органом було розраховано з порушенням норм діючого законодавства:
- стаж її роботи за Списком № 1;
- загальний трудовий стаж;
- індивідуальний коефіцієнт стажу;
- понаднормативний стаж та відповідну доплату за нього.
Зазначені обставини призвели до звернення позивача до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не врахував вимоги та норми чинного пенсійного законодавства, які є гарантією пільгового пенсійного забезпечення позивача, під час здійснення перерахунку пенсії останньої. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, а саме: з відомостей трудових книжок, копії яких є у матеріалах пенсійної справи, загальний (календарний) страховий стаж позивача, станом по 28.02.2017 року становить:
1)  трудова книжка: з 12.08.1988 року по 28.07.1989 року, що дорівнює 11 місцям 17днів;
2) трудова книжка: з 01.08.1989 року по 28.02.2017 року, що дорівнює 27 років 6 місяців 28 днів. 
Всього (календарного) страхового стажу: 28 років 6 місяців 15 днів., з них більше 20 років роботи за Списком №1 - без урахуванням кратності 1.5. 
При цьому, за Списком № 1 до 01.01.2004 року відпрацьоване 7 років 7 місяців 15 днів.  
Відповідач у відзиві на позов зазначає, що загальний страховий стаж позивача станом на 28.02.2017 року становить 31 рік 13 днів, з них більше 14 років роботи за Списком №1 - без урахуванням кратності 1.5. 
Проте, доказів зазначеного в матеріалах справи не міститься, а відповідачем не надано.
Також, пенсійним органом не надано пояснення, з яких саме підстав останнім не зараховано до страхового стажу позивача період з 31.12.2006 року по 27.10.2007 року та з 24.07.2011 року по 01.01.2012 року.
У зазначених періодах ОСОБА_1 знаходилася у трудових відносинах з роботодавцем (ДСП «Чорнобильська АЕС») та перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, і період з 05.10.2014 року по 01.11.2014 року - період по догляду за дитиною по досягнення нею 6 річного віку на підставі довідок МСЕК та відповідного наказу підприємства.
Тобто, до загального страхового стажу позивача, відповідачем не враховано 1 рік 4 місяці 2 дні.
Вказане підтверджується розрахунком відповідача страхового стажу позивача.  
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Законом України «Про пенсійне забезпечення» (усі нормативно-правові акти в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Так, статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Відповідно ч.1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
За весь час знаходження позивача у трудових відносинах з роботодавцем (з 01.08.1989 року по теперішній час) позивачем не припинено участі в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. 
Таким чином, у відповідача відсутні  законні підстави не включати до страхового стажу позивача періоди роботи з 31.12.2006 року по 27.10.2007 року, з 24.07.2011 року по 01.01.2012 року та з 05.10.2014 року по 01.11.2014  року.
Також, відповідно до п.1.7 Постанови Правління Пенсійного Фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Порядок), у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис.
Правовими положеннями п. 4.2. Порядку, при прийманні документів орган, що призначає пенсію:
1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;
2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;
3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). 
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. 
Згідно п. 4.7. Порядку право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. 
У свою чергу відповідач надав позивачу розписку-повідомлення із переліком документів, яких недостатньо і які позивач мала подати до 27.06.2017 року, між тим, у вказаному переліку відсутні будь-які вимоги щодо підтвердження невключених вищезазначених періодів роботи до страхового стажу.
Так, період перебування позивача у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, у період з 01 січня 2004 року по 30 червня 2013 року включно, підтверджується свідоцтвом про народження дитини, наказом про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що передбачено абзацом 6 підпункту 2 пункту 2.1 розділу II Порядку, - позивачем надані в повному обсязі станом на 30.09.2017р. і зберігаються у пенсійній справі. 
Щодо невірного зарахування періодів роботи у зоні відчуження ЧАЕС до стажу, який дає право на державну пенсію на пільгових умовах згідно за Списком №1, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.  
Як вбачається з пенсійної справи, у ній містяться довідки про підтвердження періодів роботи позивача за Списком № 1: № 30480 від 24.03.2017 року та №4660 від 24.03.2017 року, в яких зазначено наступні періоди роботи з:  
- 10.05.1995р. по 28.11.1997р., що дорівнює 2 роки 6 місяців 19 днів; 
- 02.12.1998р. по 10.10.2000р., що дорівнює 1 рік 10 місяців 9 днів; 
- 12.10.2000р.по 20.10.2000р., що дорівнює 9 днів; 
- 24.10.2000р. по 31.12.2009р., що дорівнює 9 років 2 місяці 8 днів; 
- 01.01.2010р. по 05.10.2014р., що дорівнює 4 роки 9 місяців 5 днів; 
- 03.11.2014р. по 02.08.2016р., що дорівнює 1 рік 9 місяців. 
Загалом період роботи ОСОБА_1 за Списком № 1 становить - 20 років 1 міс. 20 днів.   
Таким чином, 20 років 1 місяць і 20 днів (без урахування кратності 1.5), у який позивачка безпосередньо була зайнята на роботах, передбачених постановою ЦК КПРС, ради міністрів СРСР і ВЦРПС від 05.06.1986 року № 665-195, що дають право на державну пенсію на пільгових умовах згідно зі Списком №1, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 року №1173, мають бути зараховані пенсійним органом   ОСОБА_1 .
Усі відповідні довідки на підтвердження роботи по Списку №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 36 від 16.01.2003 року на підставі Довідок встановленої форми, затвердженими постановою Держкомітету СРСР з праці та соціальних питань від 09.03.1988р. №122 та постановою КМУ від 05.07.2006р. за №920, позивачем надані відповідачу на час призначення пенсії в повному обсязі. 
Щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача у зоні відчуження ЧАЕС в полуторному розмірі, починаючи з 01.01.2004 року, як роботу по Списку №1, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Право встановлення певних пільг з обчислення стажу роботи у зоні відчуження, що законодавцем надано Кабінету Міністрів України, починаючи з 1 січня 1993 року та в наступні роки. 
Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є спеціальним законом для застосування у питанні обчислення стажу роботи для осіб, віднесених до цієї категорії.
Як слідує зі змісту зазначених норм постанов Кабінету Міністрів України, їх дія поширюється на всіх осіб, які постійно працюють або виконують службові обов`язки у зоні відчуження, в тому числі, але не виключно, на осіб, зайнятість яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до Списку № 1.  
Отже, відповідачем не надано законного обґрунтування, всупереч Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахування до стажу роботи позивачки, у півторакратному розмірі, періоду роботи у зоні відчуження лише до 31.12.2003 року.
Внаслідок вказаних дій відповідача, стаж, що враховано для обчислення пенсії позивача, склав 14 років - за Списком № 1, що призвели до зниження розміру  пенсії. 
Відмовляючи у зарахуванні в півторакратному розмірі періоду роботи позивача, починаючи з 01.01.2004 року до 02.08.2016 року і в подальшому, пенсійний орган посилався на ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Проте, вказані твердження є помилковими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні чинного законодавства, адже в даному випадку, позивач має право на вищенаведені пільги насамперед за статусом «особи, яка постійно працює або виконує службові обов`язки у зоні відчуження» - зоні з особливо шкідливими умовами праці, про що безпосередньо зазначено у відповідних довідках за встановленою формою №122 та №920, що за своєю суттю є компенсацією за такі умови праці і гарантією дотримання трудових прав позивача. 
Вищенаведені положення законодавства застосовуються до правовідносин із призначення пенсії позивачу як робітнику і дають можливість (на рівні з іншими громадянами) користуватися загальним правом на пенсію за віком на пільгових умовах та зараховувати час роботи у зоні відчуження до стажу роботи у полуторному розмірі.
Так, Положеннями ч.1 ст.13 закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи. 
Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» від 16 січня 2003 року № 36 затверджено Список № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах. 
При цьому постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2010 року №173 було доповнено вищезазначений Список № 1 такою позицією: « 22.1-Іг працівники, зайняті повний робочий день у зоні відчуження на підприємствах, в установах і організаціях, перелік яких затверджується МНС за погодженням з Мінпраці та МОЗ».
Вищевказаною постановою встановлено, що визначеним цією постановою працівникам призначається пенсія за віком на пільгових умовах починаючи з 01.01.2010 року. 
Також, відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди зазначеним особам, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення». 
Наказом Міністерства надзвичайних ситуацій України № 576 від 13.02.2012 року «Про затвердження Переліку підприємств, установ, організацій зони відчуження, працівники яких зайняті повний робочий день, мають право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1» затверджено Перелік підприємств, установ, організацій зони відчуження, працівники яких зайняті повний робочий день, мають право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, куди включено ДСП «Чорнобильська АЕС». 
Тобто, вказані нормативно-правові акти, разом зі ст. 56 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», підтверджують право позивача на зарахування періоду роботи у зоні відчуження ЧАЕС з 01.01.2004 року по 02.08.2016 року і в подальшому, до трудового (страхового) стажу, який враховується під час обчислення пенсії, у полуторному розмірі, в тому числі за Списком №1. 
Також, враховуючи те, що норми Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є спеціальними, які встановлюють особливості регулювання статусу і соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, і тому підлягають пріоритетному застосуванню, перед тими нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які містять відповідне загальне регулювання вказаних правовідносин. 
Отже, оскільки з 01.01.2004 по 02.08.2016р. позивачем відпрацьовано за Списком №1 - 12 років місяців 5 днів, додатково до загального страхового стажу повинно бути зараховане 6 років 3 місяці 2 дні, а саме: 
- 32 роки 4 місяці 7 днів (з урахуванням кратності 1.5 стажу роботи за Списком №1 до 01.01.2004р.) + 6 років 3 місяці 2 дні (додатковий стаж урахуванням кратності 1.5 стажу роботи за Списком №1 з 01.01.2004р.) = 38 років 7 місяців 9 днів.  
Вимоги ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачають, що  право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж. 
Зазначена спеціальна норма надає право ОСОБА_1 на пенсію в повному обсязі за умови наявності лише 15 років страхового стажу. Весь стаж понад цієї граничної норми є понаднормативним і підлягає збільшенню за кожний рік роботи. 
Однак, відповідач протиправно не врахував вимоги такої норми, яка є гарантією пільгового пенсійного забезпечення позивача, під час здійснення перерахунку пенсії. 
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України»(№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства («Stretch - United Kingdom» № 44277/98).
У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме: в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Von Maltzan and Others v. Germany» № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).
Доводи викладені в апеляційній скарзі відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду, оскільки позивачем було доведено належними доказами право на зарахування відповідного стажу та вірного обрахунку пенсії.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -    
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          О.О. Беспалов

                                                                                                             А.Г. Степанюк
Повний текст постанови виготовлено 06.02.2020 року