Постанова                                                 
Іменем України
20 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 362/5022/15-ц
провадження № 61-6024св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - прокурор Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області,
відповідачі: Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2  - ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 липня 2016 року у складі судді Корнієнка С. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Мережко М. В., Сержанюка А. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2015 року заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області (діяльність зазначеної прокуратури відповідно до наказу Генеральної прокуратури України від 23 вересня 2015 року припинено шляхом реорганізації та включення у штатний розпис Києво-Святошинську місцеву прокуратуру Київської області зі створенням Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області) звернувся до суду із позовом в інтересах держави до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області,                      ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання рішення селищної ради та державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними.
 
Позов мотивовано тим, що у ході перевірки дотримання вимог земельного законодавства прокуратурою виявлено факт порушення закону при передачі громадянам у власність земельних ділянок.
 
Посилався на те, що рішенням Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 19 квітня 2011 року № 71-04-VІ було затверджено проект землеустрою та передано у власність земельні ділянки відповідачам: ОСОБА_1 - площею 0,1481 га, ОСОБА_2 - площею 0,1481 га, та                  ОСОБА_3 - площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . Відповідачі 11 жовтня 2011 року отримали державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯМ № 421287, ЯМ № 421286 та ЯМ № 421288.
 
Відповідно до листа Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 07 травня 2015 року № 308/02-22 проект детального планування району АДРЕСА_2 було визначено район забудови з присвоєнням назв вулиць,                    у тому числі АДРЕСА_3, проте дані про його затвердження в сільській раді відсутні.
 
Згідно з листами державного підприємства «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» (далі - ДП «УДНДІПМ «Діпромісто») від 22 квітня 2015 року № 3-856 та Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 07 квітня 2014 року № 14-07/1590 на адресу громадянина ОСОБА_5 на креслені «Ескіз забудови з планом червоних ліній» в проекті детального планування району АДРЕСА_2 схематично нанесені земельні ділянки та відображені червоні лінії АДРЕСА_3, що нібито знаходяться на землях загального користування.
 
З урахуванням наведеного прокурор вважав, що рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 19 квітня 2011 року № 71-04-VІ прийняте всупереч вимогам діючого законодавства, у зв`язку з чим просив суд визнати незаконним і скасувати указане рішення селищної ради, визнати державні акти на право власності на земельні ділянки, видані 11 жовтня 2011 року на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , недійсними та скасувати їх державну реєстрацію.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 липня 2016 року у задоволенні позову прокурора Києво-Святошинського місцевої прокуратури Київської області відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурором у ході розгляду справи не було належним чином доведено факту наявності порушення вимог чинного законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення, зокрема не доведено факту знаходження спірних земель на землях загального користування. Крім того, прокурором не було доведено, що рішення органу місцевого самоврядування щодо надання дозволу на розробку проекту із землеустрою відповідачеві ОСОБА_3 від 30 липня 2010 року, на виконання якого останній розробив відповідну проектну документацію, погоджену відповідними державними органами, було прийнято з порушенням вимог закону, яке ніким не оскаржено і є чинним.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року апеляційну скаргу прокурора Київської області відхилено. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 липня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами знаходження спірних земельних ділянок на землях загального користування та проходження через них «червоних ліній».                     У підтвердження своєї позиції прокурором було надано відповідний проект планування району. Однак, де саме на місцевості фактично знаходяться спірні землі, виділені відповідачам, та чи співпадають вони із землями загального користування в ході розгляду справи прокурором доведено не було, відповідне спеціальне дослідження не проводилося, а усі посилання прокурора ґрунтуються на картографічних матеріалах та листах Державної інспекції сільського господарства в Київській області та ДП УДНДІПМ «Діпромісто» без вказівки, яким саме чином такі обставини були встановлені, яким способом, ким саме та коли. Крім того, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вказана інформація надана особами, не попередженим про відповідальність за недостовірність такої інформації, експертне дослідження з цього питання не проводилося, прокурор заявив про небажання ставити питання про проведення відповідної експертизи, при цьому судом було виконано вимоги статті 10 ЦПК України 2004 року щодо попередження про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та було роз`яснено процедуру та порядок призначення таких експертиз. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про 
недоведеність прокурором позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, перший заступник прокурора Київської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати указані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Зазначав про те, що у порушення вимог статті 212 ЦПК України 2004 року судами попередніх інстанцій належним чином не оцінено долучений до матеріалів цивільної справи проект детального планування району АДРЕСА_2, розробленого ДП УДНДІПМ «Діпромісто»                                            ім. Ю. М. Білоконя, згідно якого земельні ділянки відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повністю накладаються на землі загального користування, запроектовані під розміщення АДРЕСА_3 з розташованим посередині вулиці дренажним каналом.
 
Поза увагою суддів залишено і картографічні матеріали креслення «Ескіз забудови з планом червоних ліній», надані з листом ДП УДНДІПМ «Діпромісто»           ім. Ю. М. Білоконя від 22 квітня 2015 року № 3-856, які підтверджують, що земельні ділянки відповідачів розташовані у межах червоних ліній АДРЕСА_3, ширина яких становить 32 м, при тому, що ширина кожної із спірних ділянок відповідно до планів меж земельних ділянок, вказаних на державних актах відповідачів, становить менше зазначених розмірів червоних ліній. Крім того, за інформацією Державної інспекції сільського господарства у Київській області від 07 квітня 2014 року № 14-07/1590 встановлено, що земельні ділянки відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходяться на землях загального користування, їх використання для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, містобудівною документацією не передбачено. Таким чином, зазначені докази є належними та допустимими у розумінні статей 58, 59 ЦПК України 2004 року, оскільки зроблені та видані органом, що наділений відповідними знаннями та повноваженнями у сфері містобудування.
 
Також, безпідставним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що селищною радою не затверджено проект детального планування, оскільки прокурором до матеріалів цивільної справи долучено належним чином завірену архівним сектором Васильківської районної державної адміністрації Київської області копію рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 21 травня 1999 року № 104, першим пунктом якого затверджено план детального планування житлового масиву у АДРЕСА_2. Вказане рішення органу місцевого самоврядування є чинним, однак, вказаного безпідставно не враховано судами.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Васильківського міськрайонного суду Київської області зазначену цивільну справу.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року указану цивільну справу призначено до розгляду.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України                                     у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 19 квітня 2011 року № 71-04-VІ відповідачам у приватну власність були передані земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , з кадастровим                                                                      № 3221455300:01:063:0164, площею 0,1481 га - ОСОБА_1 ,                                                            № 3221455300:01:063:0165, площею 0,1481 га - ОСОБА_2 ,                                                                № 3221455300:01:063:0166, площею 0,10 га - ОСОБА_3 , та на підставі вищезазначеного рішення органу місцевого самоврядування були надані державні акті на право власності на земельні ділянки, відповідно,                                           серії ЯМ № 421287, ЯМ № 421286 та ЯМ № 421288 від 11 жовтня 2011 року.
 
За рішенням восьмої сесії ХХІІ скликання Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 28 березня 1996 року, затверджено генеральний план розвитку смт Глеваха Васильківського району Київської області на розрахунковий строк (орієнтовно до 2015 року та довгострокову перспективу).
 
Відповідно до листа Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 07 травня 2015 року № 308/02-22 проект детального планування району АДРЕСА_2 було визначено район забудови з присвоєнням назв вулиць,                       у тому числі, АДРЕСА_3, проте, дані про його затвердження у сільській раді відсутні.
 
Згідно з листами ДП «УДНДІПМ «Діпромісто» від 22 квітня 2015 року № 3-856 та Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 07 квітня 2014 року № 14-07/1590 на адресу громадянина ОСОБА_5 на креслені «Ескіз забудови з планом червоних ліній» в проекті детального планування району                  АДРЕСА_2 схематично нанесені земельні ділянки та відображені червоні лінії                                         АДРЕСА_3, що нібито знаходяться на землях загального користування.
 
При цьому, ОСОБА_5 до участі у справі за указаним позовом залучений не був, участі у справі не приймав.
 
Рішенням Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 30 липня 2010 року відповідачеві ОСОБА_3 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку                                          по АДРЕСА_3 .
 
2.    Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга першого заступника прокурора Київської області задоволенню не підлягає.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Статті 13, 14 Конституції України, статті 1 - 3 ЗК України, стаття 324 ЦК України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.
 
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Відповідно до частини другої статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Порушення порядку набуття права власності на землю є порушенням публічного порядку та інтересів держави.
 
Статтею 19 Закону України «Про землеустрій» до повноважень сільських рад у сфері землеустрою на території сіл належить: організація, здійснення, координація землеустрою та контроль за використанням і охороною земель комунальної власності.
 
Відповідно до частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
 
Згідно зі статтею 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
 
Відповідно до статті 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.
 
Згідно з пунктом «а» частини четвертої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).
Частиною першою статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
 
Згідно з положеннями статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної сільської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються у порядку, встановленому статтею 151 ЗК України. Від органів місцевого самоврядування вимагається перевіряти відповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
 
Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.
 
Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Згідно зі статтями 152 і 155 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельної ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади акта, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
 
Відповідно до положень статті 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
 
Згідно з положеннями статей 1 і 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції від 17 лютого 2011 року, що діяв на час виникнення спірних відносин, та набрав чинності 12 березня 2011 року) передбачено, що містобудівною документацією, яка визначає планувальну організацію та розвиток території є детальний план території.
Планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема обґрунтування розподілу земель за цільовим призначенням; взаємоузгодження державних, громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій; визначення і раціональне взаємне розташування зон житлової та громадської забудови, виробничих, рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих, історико-культурних та інших зон і об`єктів; встановлення режиму забудови територій, на яких передбачено провадження містобудівної діяльності.
 
Частиною третьою статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції від 17 лютого 2011 року, що діяв на час виникнення спірних відносин, та набрав чинності 12 березня 2011 року) рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими, районними, обласними радами та їх виконавчими органами, місцевими державними адміністраціями міст Києва та Севастополя в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.
 
Положеннями статті 17 Закону України «Про основи містобудування» (у редакції від 12 березня 2011 року) передбачено, що містобудівна документація, це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою для вирішення питань раціонального використання територій, підготовки вихідних даних для розробки (землевпорядної документації; вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів містобудування та упорядкування територій; вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок і власність чи користування громадян та юридичних осіб.
 
Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку становлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
 
Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що прокурором у ході розгляду справи не було належним чином доведено факту наявності порушення вимог чинного законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення, зокрема не доведено факту знаходження спірних земель на землях загального користування.
 
При цьому правильно виходили із того, що в обґрунтування позовних вимог прокурор посилався лише на порушення проекту детального планування певного району смт Глеваха Васильківського району Київської області, який при виділенні відповідачам спірних земельних ділянок та на час вирішення спору затверджено не було, а обставини знаходження спірних земельних ділянок на землях загального користування територіальної громади належними та допустимими доказами прокурором також не доведено.
 
Крім того, положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яке відповідно до частини першої статті 9 Конституції України, пункту 1 статті 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом.
 
Згідно з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.
 
Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня                     2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.
 
Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
 
Посилання касаційної скарги на те, що судами попередніх інстанцій не було надано оцінки доказам, які було долучено прокурором до матеріалів справи, направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, неповне з`ясування судами обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права при їх ухваленні не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі.
 
При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд                     у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення.
 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 листопада                      2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                           О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович