ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/2889/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: П.Г. Паламар

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 січня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                    Кучми А.Ю., 
суддів                                        Аліменка В.О., Безименної Н.В.
за участю секретаря                     Островської О.В.,
розглянувши за відсутності осіб, які беруть участь в справі, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ст. 229 КАС України у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року (м. Черкаси, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просить:
-          визнати неправомірною відмову відповідача щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної з проходженням служби в органах внутрішніх справ;
-          зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення та виплату  одноразової грошової допомоги позивачу за заявою від 06.04.2018, у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ у розмірі, установленому законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності 15.03.2018, з урахуванням раніше виплаченої суми;
-          встановити судовий контроль.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач звернувся із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності у зв`язку із захворюванням пов`язаними із проходженням служби в органах внутрішніх справ та подав відповідний пакет документів. Однак, Міністерством внутрішніх справ України затверджено висновок про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги в наслідок пропуску позивачем 2 річного строку з дати первинного огляду МСЕК. 

Згідно з відзивом на адміністративний позов відповідачем зазначено, що після первинного огляду, яким встановлено втрата працездатності у розмірі 10% у 2002 році позивачу встановлено ІІ групу інвалідності у 2018 році, тобто після спливу 2 річного строку, в зв`язку з чим позовні вимоги є такими, що не підлягають до задоволення. 

Відповідно до пояснень третьої особи зазначено посилання на відсутність у позивача порушеного права, оскільки після первинного огляду, яким встановлено втрата працездатності у розмірі 10% у 2002 році позивачу встановлено ІІ групу інвалідності у 2018 році, тобто після спливу строку передбаченого п. 4 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2015 № 850.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року у задоволенні адміністративний позову відмовлено. 

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що 15 березня 2018 року, тобто у момент встановлення позивачу II групи інвалідності та 80 % втрати працездатності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним із проходженням служби в органах внутрішніх справ, виникли нові підстави, які згідно з п. 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 (далі - Порядок № 850) надають право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі, яка передбачена для II групи - 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності. Скаржник зазначає, що п. 4 Порядку № 850 не позбавляє позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності. Позивач стверджує, що цей пункт Порядку не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати грошової допомоги у разі встановлення особі після спливу дворічного терміну іншої групи інвалідності чи більшого відсотку втрати працездатності. Також позивач зазначає, що вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги, визначено у п. 14 Порядку № 850, і підстави, з якої виходив відповідач, вказана норма не містить.

Відповідачем та третьою особою подано відзиви на апеляційну скаргу, в яких зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. Зазначає, що позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги слід відмовити, оскільки з дати первинного огляду МСЕК пройшло більше 2 років, а тому МВС України не вбачає законних підстав для виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 200-кратному прожиткового мінімуму, установленого законом для непрацездатних осіб на дату встановлення ІІ-ї групи інвалідності. Також, МВС України звертає увагу суду, що питання про прийняття рішення за наслідками розгляду заяви позивача про призначення останньому спірної грошової допомоги носить дискреційний характер.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню.
Згідно з ст. 317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач відповідно до наказу УМВС України в Черкаській області від 03.12.2001 № 165 о/с звільнений з органів внутрішніх справ через хворобу.
Постановою ВЛК УМВС України в Черкаській області від 15.08.2001, позивачу встановлено захворювання, пов`язане з проходженням служби в ОВС із втратою 10 % працездатності.
Згідно з листом від 07.03.2019 № 2390-05-18/152 ПАТ НАСК «Оранта» у березні 2002 року позивачеві виплачено страхову суму в розмірі 650,00 грн за втрату працездатності 10%, отриману у зв`язку із захворюванням пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ.
Відповідно до виписки з акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 879335 від 15.03.2018, з 15.03 2018 позивачу вперше встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, а згідно довідки  МСЕК серії 12 ААА №023487 встановлено 80% втрати працездатності.
27.03.2018 позивач звернувся до управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням позивачеві ІІ групи інвалідності, згідно з висновком МСЕК від 15.03.2018, причина інвалідності - захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.
18.05.2018 листом Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства Внутрішніх справ України матеріали на призначення позивачеві одноразової грошової допомоги повернуті без прийняття рішення з посиланням на ту обставину, що з дати первинного огляду МСЕК пройшло понад два роки, що за умовами пункту 4 вищезазначеного Порядку виключає набуття права на отримання грошової допомоги у більшому розмірі.
Вважаючи, що таке рішення про відмову є протиправним, позивач звернувся до суду. Згідно постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2019 у справі №580/26/19, скасовано рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року та прийняти нове, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року та прийняти відповідне рішення.
На виконання рішення суду, управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області 18.08.2019 складений висновок про призначення одноразової грошової допомоги та направлено до МВС України для прийняття рішення.
28.08.2019 директором ДФОП МВС України затверджено висновок про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги позивачу з підстав пропуску позивачем встановленого 2-х річного строку після первинного огляду МСЕК.
Позивач, не погоджуючись із діями відповідача щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні підстави для призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням більшого ступеня втрати працездатності, так як право на доплату такої грошової допомоги, з урахуванням раніше виплаченої суми, мають лише ті працівники міліції, яким вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності згідно з рішенням МСЕК встановлено під час повторного огляду, проведеного протягом двох років з моменту первинного огляду, тому відмова відповідача у призначенні позивачеві грошової допомоги на підставі пункту 4 Порядку №850 є правомірною.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 №565-ХІІ у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
На виконання зазначеної статті постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок № 850).
Згідно із п. 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи.
Відповідно до п. 7-8 Порядку № 850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).
Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги.
За приписами пункту 9 Порядку № 850 МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.
Наведені норми Порядку № 850 свідчать, що саме Міністерство внутрішніх справ України вирішує питання про виплату одноразової грошової допомоги на підставі документів, направлених керівником органу внутрішніх справ, у якому проходив службу працівник міліції.
З 07.11.2015 набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VІІІ), згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень якого визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».
Пунктом 15 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VІІІ встановлено, що право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».
Пунктом 4 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VІІІ встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Колегія суддів зазначає, що оскільки останнім місцем служби позивача є УМВС України в Черкаській області, тому на позивача як на колишнього міліціонера поширюються норми Закону України «Про міліцію» та Порядку №850, оскільки виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності відповідно до Закону України «Про міліцію» та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 здійснюється особам, останнім місцем служби яких є органи міліції.
Оскільки позивач проходив службу в міліції, то норми Закону України «Про міліцію» та Порядку №850 підлягають застосуванню.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №711/4013/17.
МВС України мотивував свою відмову у виплаті одноразової грошової допомоги наявністю обставин, передбачених пунктом 4 Порядку №850.
Згідно з вказаною нормою, якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Однак, Законом України «Про міліцію» не встановлено обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги, які передбачені пунктом 4 Порядку № 850. Вказана норма Порядку № 850 не позбавляє позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності. Так само цей пункт Порядку не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати грошової допомоги у разі встановлення особі після спливу дворічного терміну іншої групи інвалідності чи більшого відсотку втрати працездатності.
Вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги, визначено у пункті 14 Порядку № 850, і підстави, з якої виходив відповідач, вказана норма не містить.
В розумінні п. 2 Порядку № 850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги є у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.
Отже, право позивача на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності є дата, визначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.
Підсумовуючи зазначене, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що він має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини 6 статті 23 Закону України «Про міліцію».
Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 822/1579/17, від 13 лютого 2018 року у справі № 808/1866/16 та від 13 лютого 2018 року у справі № 806/845/16.
Колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи встановлено, що Міністерством внутрішній справ України прийнято рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, а не допущено протиправну бездіяльність, а тому, беручи до уваги обставини справи №580/56/19 та справи № 580/2889/19, зокрема, щодо того, що позивачу фактично вдруге повідомлено про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, а тому є підстави вважати, що під час виконання судового рішення у справі № 580/2889/19 буде втретє відмовлено позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності відповідно до Порядку № 850 від 21 жовтня 2015 року.
Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Відповідач - Міністерство внутрішній справ України, в даному випадку не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а та від 29 березня 2018 року у справі №816/303/16, від 23 листопада 2018 року у справі №750/11020/17.
Відтак, зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
Отже, доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та є підставою для скасування рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року та задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Отже, встановлення судового контролю за виконанням рішення суду відноситься до прав суду, при чому за наявності обґрунтованих підстав вважати, що існує ризик невиконання такого рішення. 
Враховуючи викладене нормативне регулювання та обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку щодо необхідності встановлення судового контролю з метою належного виконання судового рішення та відновлення прав позивача.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.
Визнати неправомірною відмову Міністерства внутрішніх справ України щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної з проходженням служби в органах внутрішніх справ.
Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 за заявою від 06.04.2018, у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ у розмірі, установленому законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності 15.03.2018, з урахуванням раніше виплаченої суми.
Встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України подати у місячний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіту про виконання рішення суду.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 28.01.2020.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                               Н.В. Безименна