Справа № 442/8668/18                                 Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О. 
Провадження № 22-ц/811/2243/19                 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М. 
Категорія: 10

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 січня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - Курій Н.М.,
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,
за секретаря – Матяш С.І.,
з участю ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Медведика Л.О.,
в с т а н о в и в:
20 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , за участю приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. про визнання договору купівлі-продажу в частині 45/100 права власності на квартиру недійсним та визнання права власності. На підтвердження своїх позовних вимог посилалася на те, що з 1999 р. перебуває у цивільному шлюбі з сином відповідачки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона та її цивільний чоловік ОСОБА_5 бажали жити окремо. 18.11.2003р. було придбано квартиру АДРЕСА_1 на площі Ринок за 9431.00 грн. Договір купівлі - продажу від 18.11.2003 р. оформлений на відповідачку, оскільки продавці квартири були її добрі знайомі. На момент купівлі квартири у відповідачки не вистачало коштів на її придбання і вона запропонувала їй разом придбати цю квартиру. У зв`язку з тим, що у неї таких коштів не було, 08.11.2003 р. вона позичила кошти в сумі - 800.00 дол. США, що дорівнювало - 4264.00 грн. у свого брата - ОСОБА_6 та передала ці кошти в сумі - 4264.00 грн. продавцям квартири, як свою долю (частку) за придбану квартиру, а відповідачка передала продавцям квартири свою долю/частку коштів в розмірі - 5167.00 грн., після підписання договору купівлі - продажу. Нею у зв`язку з отриманням позики в сумі - 800.00 дол. США було написано розписку з зобов`язанням повернути ці кошти до 08.11.2006 року. Цю позику вона повернула брату - ОСОБА_6 11.11.2006 р., що підтверджується розпискою позичальника. Таким чином, квартира АДРЕСА_1 на площі Ринок придбана за кошти, що на праві приватної власності належали позивачці та відповідачці, а отже ця квартира вважається об`єктом спільної власності сторін.
При купівлі квартири між нею та відповідачкою була усна домовленість, що відповідачка цю квартиру подарує своєму сину - ОСОБА_5 , з яким вона, ОСОБА_1 , перебувала у цивільному шлюбі та їй в рівних частинах. Однак, у зв`язку з тим, що на ремонт квартири було витрачено усі кошти і на оплату послуг нотаріуса та оформлення договору дарування у сторін не було коштів, за її згодою відповідачка склала 16.06.2005 р. заповіт на сина - ОСОБА_5 
ОСОБА_1 зазначила, що після того як її цивільний чоловік - ОСОБА_5 став зловживати алкоголем і, на ґрунті цього, між ними відносини остаточно зіпсувались, останній пішов жити до відповідачки. 
Позивач посилалася на те, що їй на праві спільної власності, належить - 45/100 цієї квартири і оскільки добровільно вона не може вирішити спір, вона звернулась до суду з цим позовом.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2019 року оскаржила ОСОБА_1 . 
В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що спірна квартира придбана за кошти позивача та відповідача, а отже ця квартира вважається об`єктом спільної власності сторін. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази свідків, посилаючись на те, що свідки є знайомими та родичами позивача, однак взяв до уваги покази свідка ОСОБА_5 , який є сином відповідачки. Стверджує, що факт володіння відповідачкою надлишковою сумою коштів для придбання квартири судом першої інстанції не досліджувався. Судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги, як належний доказ, розписку, в якій прямо зазначено, що кошти в сумі 800 дол. США були позичені для придбання квартири в м. Дрогобич. 
Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2019 року та постановити нове рішення про задоволення позову.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 є особистою власністю відповідачки ОСОБА_3 і підстави для визнання такої спільною сумісною власністю позивача та відповідачки ОСОБА_3 відсутні.
Апеляційний суд погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні цих позовних вимог, виходячи з такого.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено такі обставини.
18.11.2003 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 придбала належну ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Спариняк Л. В. та зареєстрований в реєстрі за №3270 (арк. спр. 12).
Вартість спірної квартири за договором купівлі-продажу становила 9431 грн.
У цей самий день, 18.11.2003 року, ОСОБА_3 установою банку на її вимогу було повернуто депозит в сумі 11400 грн., що підтверджується довідкою ПАТ «Кредобанк» № 163-4040/19 від 29.01.2019 року (арк. спр. 38).
08.11.2003 року позивачка ОСОБА_1 позичила кошти в сумі 800 доларів США у свого брата ОСОБА_6 для купівлі квартири, що знаходиться в місті Дрогобичі, цей факт підтверджується розпискою (арк. спр.14).
На підставі заповіту, складеного ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 заповіла синові ОСОБА_10 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 (арк. спр. 13).
Згідно із частиною другою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єднались для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо.
Зважаючи на вищевикладене та дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира набута ОСОБА_1 та ОСОБА_3 внаслідок їх спільної праці, та не представлено письмової угоди між ними, а відтак, правові підстави для задоволення позову відсутні. 
Апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач на час купівлі квартири володіла сумою, необхідною для її придбання, і саме відповідач вказана в договорі купівлі-продажу її одноосібним власником. 
Факт наявності розписки щодо позики 800 доларів США, які позивач позичала у свого брата - ОСОБА_6 , не є належним доказом у цій справі, оскільки зі змісту розписки неможливо ідентифікувати для купівлі якої конкретно квартири у місті Дрогобич ці кошти отримані. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не навів мотивів з яких не врахував пояснень свідків зі сторони позивача, не заслуговують на увагу, оскільки судом враховано пояснення всіх свідків допитаних в судовому засіданні, їм надана оцінка, про що відображено у рішенні суду.
Відповідно до пунктів 4 та 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
До договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.
Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Звертаючись з позовом ОСОБА_1 просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Спариняк Л. В. та зареєстрований в реєстрі за №3270 в частині 45/100 права власності на спірну квартиру недійсним.
Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги правильно виходив з того, що підстав для визнання недійсним правочину в цілому чи в частині, стороною позивача не наведено та належних доказів на підтвердження цієї обставини не надано. Також, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності спірного договору купівлі-продажу спірної квартири позивачем ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції не представлено. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 06 лютого 2020 року.

Головуючий                                                                            Курій Н.М.

Судді:                                                                                     Ванівський О.М.
        
                                                                       Цяцяк Р.П.