Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.   
Доповідач -Луганська В.М. 

Справа № 415/2910/19
Провадження № 22-ц/810/846/19

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року                                                  м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Луганської В.М.
суддів: Дронської І.О., Єрмакова Ю.В.
за участю секретаря: Перишкіна Т.М.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 21 травня 2019 року, ухвалене судом у складі судді Фастовця В.М.
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеними вище вимогами в обґрунтування яких вказала, що між позивачем та відповідачем 01.08.2016 року укладено договір позики на суму 54000 грн. На підтвердження укладання договору ОСОБА_2 власноруч написав та передав позивачу розписку, якою посвідчив відповідно до вимог ч.2 ст. 1047 ЦК України передання зазначеної суми. 
Позивачем зазначено, що вимога про повернення суми боргу позикодавцю декілька разів надсилалась письмово на адресу відповідача, яка була вручена 29.08.2017 року .В письмовій вимозі від 10.04.2017 року позивач просила відповідача повернути суму боргу, однак борг не повернуту. У зв`язку з викладеним, з урахуванням положень п.2 ст.625 ЦК України, позивач просила суд стягнути з відповідача борг з урахуванням суми інфляції з 29.09.2017 року по 29.03.2019 року , 3% річних у сумі 67219,00 грн. та стягнути з відповідача суму судового збору у розмірі 768,40 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 21 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про стягнення боргу за договором позики, 3 % річних та інфляції задоволено частково.
Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 64357,00 грн., судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить суд скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 21 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що справу розглянуто судом без участі скаржника, з порушенням його процесуальних прав щодо надання відповідних заперечень та доказів на їх підтвердження, скаржник був позбавлений надати свої заперечення щодо вимог позивача. Позивач у своєму позові просить стягнути з відповідача нібито борг за договором розписки, надаючи суду в якості розписку складену скаржником. Суд першої інстанції належно не дослідив розписку та помилково дійшов висновку, що між сторонами виникли відносини із договору позики. Скаржник складав на ім`я позивача розписку, але не боргову, а про факт отримання ним коштів за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 01.08.2016 року, укладеного між позивачкою та відповідачем. До складання розписки, передували події щодо відчуження апелянтом позивачці 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та, яка належить йому на праві власності, що підтверджується нотаріальним договором купівлі- продажу квартири від 20.12.2012 року. Вказана квартира була придбана за спільні кошти подружжя, коли позивачка та апелянт перебували у фактичних стосунках чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, і в її придбанні приймали участь: матір апелянта - ОСОБА_3 та позивачка. Згодом подружжя припинили відносини і відносно цієї квартири між сторонами виник спір, який полягав в тому, що квартира придбавалася подружжю з метою створення сім`ї та проживання в цій квартирі. Оскільки подружжя припинили відносини, то, само собою постало питання щодо вирішення долі квартири, адже тільки позивачка була заінтересована мешкати, в придбаній квартирі. Тому, позивачці було запропоновано придбати у апелянта його 1/3 частину за 96000 гривень, на що позивачка погодилася. Внаслідок чого, 01 серпня 2016 року, між апелянтом, в якості продавця та позивачкою, в якості покупця, було укладено попередній договір купівлі- продажу квартири, даний договір було власноручно складено позивачкою. 27.07.2016 року позивач у місті, Харкові на виконання, умов вищевказаного попереднього договору купівлі-продажу квартири сплатила 54000,00 гривень, і передала, ці кошти матері апелянта, і саме за цим фактом, (фактом передачі коштів), позивач попросила апелянта скласти розписку про отримання коштів, що і було здійснено. По збігу деякого часу, позивачка в односторонньому порядку відмовилася від виконання попередньої домовленості щодо купівлі квартири.        
З самої розписки, яка була надана позивачкою на підтвердження надання апелянту коштів у борг, можливо чітко побачити, що вона не містить умови отримання апелянтом коштів в борг із зобов`язанням їх повернення. Отже, розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про їх повернення.

У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача ОСОБА_4 зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим підстав для скасування рішення суду не має. Скаржник в апеляційній скарзі посилається на обставини, які судом першої інстанції не розглядалися.
Між сторонами не було укладено будь-яких нотаріально –посвідчених угод купівлі-продажу нерухомого майна або його часток, ніякого відчуження майна не відбувалося, тому посилання на наявність власноруч написаного попереднього договору як на підставу відмови у позові є необґрунтованим. Вказаний попередній договір укладався як договір про намір, але цей договір про намір не призвів до укладення договору купівлі-продажу, фактична передача квартири не відбулась і ця домовленість не має будь-якого відношення до оскаржуваного рішення.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали, посилаючись на доводи, які викладені в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнали, вважають, що відсутні підстави для її задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд виходив з того, що 01.08.2016 року ОСОБА_2 отримав згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України у ОСОБА_1 суму грошових коштів в розмірі 54000 грн. Позивачкою на адресу відповідача було направлено письмову вимогу про повернення грошових коштів, наданих відповідно до письмової розписки від 01.08.2016 року, в якій зазначалось про вимогу повернення грошових коштів протягом 30 днів з моменту отримання письмової вимоги. Письмова вимога отримана відповідачем 29.08.2017 року, однак відповідачем грошові кошти за розпискою не повернуті, у зв`язку з чим позовні вимоги обґрунтовані.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає встановленим по справі обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення боргу позивачка на підтвердження заявлених вимог надала суду розписку (а.с.8), згідно якої, ОСОБА_2 отримав згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України від ОСОБА_1 суму грошових коштів в розмірі 54000, 00 грн.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідачем на підтвердження доводів та обставин, які зазначені в апеляційній скарзі, до апеляційної скарги додано копію письмового договору купівлі - продажу квартири від 01 серпня 2016 року, укладеного між позивачем та відповідачем (а.с.44-46), договір купівлі-продажу квартири, витяг про державну реєстрацію права власності на квартиру (а.с.47, 48), звіт про оцінку майна (а.с.50-75).
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 22 квітня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та розгляд справи визначено проводити в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. В ухвалі відповідачу роз`яснювалося його право подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Отже, встановлений судом в ухвалі про відкриття справи до розгляду строк для надання відзиву на позовну заяву обчислюється з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Як вбачається із матеріалів справи, копія ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих матеріалів направлялась на адресу відповідача рекомендованим повідомленням. Проте, поштове відправлення про вручення відповідачеві за зареєстрованим місцем проживання зазначених вище документів повернуто до суду за закінченням строку зберігання (а.с.29, 31).
Зазначені обставини свідчать про те, що відповідачеві не було відомо про розгляд Лисичанським міським судом Луганської області даної справи. Оскільки відповідач не отримував копію позовної заяви разом з копіями доданих матеріалів, то був позбавлений права подати до суду відзив на позовну заяву у визначений в ухвалі про відкриття провадження строк.
Це не забезпечує дотримання принципу рівності сторін у процесі та змагальності, відповідно до яких кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями,  наданими іншою стороною, і відповісти на них, тобто порушує право відповідача на справедливий суд, встановлене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, та Конституцією України.
Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу»  між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону  у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони (рішення у справах  «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» від 27 жовтня 1993 року та «Aнкерл проти Швейцарії» від 23 жовтня 1996 року).
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями,  наданими іншою стороною, і відповісти на них. (Рішення у справі «Руїс Матеос проти Іспанії»).
Оскільки відповідач не знав про розгляд справи Лисичанським міським судом, а також враховуючи те, що розгляд справи проводився у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, то це позбавило його можливості надати заперечення на позовну заяву, доводити перед судом переконливість своїх доводів, зокрема подати до Лисичанського міського суду Луганської області свої заперечення на наведені позивачем обставини та правових підстав позову та надати докази.
З урахуванням зазначених вище обставин апеляційний суд вважає необхідним прийняти докази відповідача долучені до апеляційної скарги.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми(договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року № 6-79цс14.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно розписки від 01.08.2016 року відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 54 000, 00 грн.
Згідно договору купівлі - продажу та витягу про державну реєстрації прав ОСОБА_1 є власником 2/3 квартири розташованої у АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є власником 1/3 частини вказаної квартири. 
Між сторонами було досягнуто згоди щодо купівлі позивачем у відповідача 1/3 частки квартири, про, що позивачем було складено попередній договір купівлі продажу квартири від 01.08.2016 року. Дані обставини не заперечувалися сторонами у суді апеляційної інстанції.
В цей же день позивачем було передано матері відповідача - ОСОБА_3 грошові кошти за квартиру у розмірі 54000, 00 грн.
Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, враховуючи, що скаржник не був повідомлений про розгляд справи, було задоволено клопотання скаржника про допит у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 .
Свідок ОСОБА_3 , яка була опитана в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 передала їй грошові кошти у сумі 54 000, 00 грн. за частку квартири, яка належить її сину ОСОБА_2 .
Сама позивач у судовому засіданні не заперечувала цю обставину, та пояснювала, що вона хотіла купити частину квартири, грошові кошти передавала матері відповідача, яка не хотіла писати розписку, а вечором того ж дня написав розписку сам відповідач.
З урахуванням вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами спірним договором позики сторони оформили інші правовідносини, а саме правовідносини щодо купівлі частки квартири, а тому вказана сума не є боргом, а фактично є авансом за купівлю частки квартири.
Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Позивачем не заявлялися вимоги про стягнення суми авансу, сплаченого відповідачу за частку квартири, а тому з урахуванням вимог ст.13, ст.81 ЦПК України вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу за розпискою не підлягають задоволенню, що не позбавляє права позивача звернутися до суду з вимогами про стягнення грошових коштів, які були сплачені відповідачеві в рахунок придбання частки квартири. 
З урахуванням, викладеного, на підставі п.3ч.1 ст.376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Згідно з положеннями частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної  інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається із матеріалів справи, скаржником при подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1153, 50 грн. (а.с.78), у зв'язку тим, що апеляційну скаргу відповідача задоволено, то судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 21 травня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заявлених вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1153, 50 грн. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.

Головуючий                                                        В.М. Луганська
       
Судді                                                                І.О. Дронська

                                                                       Ю.В.Єрмаков