Справа № 159/4911/19 	Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л. 	
Провадження № 22-ц/802/108/20  Категорія: 36 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
22 січня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Підприємства теплових мереж «Ковельтепло» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги централізованого опалення та постачання гарячої води за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2019 року,-
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2019 року Підприємство теплових мереж «Ковельтепло» (надалі - ПТМ «Ковельтепло») звернулося до суду з даним позовом, посилаючись на те, що підприємство надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, в тому числі в квартиру АДРЕСА_1 , співвласниками якої є відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що підтверджено відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 17.09.2008 між ПТМ «Ковельтепло» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 1/5111 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у вищевказану квартиру. Позивачем зобов`язання по теплопостачанню виконано, а відповідачі своїх зобов`язань не виконують внаслідок чого станом на 01.08.2019, утворилась заборгованість перед підприємством за період з серпня 2018 року по липень 2019 року включно в сумі, що становить 10452,31 грн., яку позивач і просить стягнути з відповідачів.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31.10.2019 позов задоволено.
Постановлено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПТМ «Ковельтепло» заборгованість за надані послуги централізованого опалення та постачання гарячої води, за період з серпня 2018 року по липень 2019 року включно, в сумі 10452 гривні 31 копійку.
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в рівних долях з кожного, на користь ПТМ «Ковельтепло» судові витрати в сумі 1280 гривень.
Не погоджуючись із рішенням суду відповідач  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, у якій вказав, що відповідно до договору № 1/5111 від 17.09.2008 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, зобов`язання перед ПТМ «Ковельтепло» виникло лише нього, як сторони договору, а не у ОСОБА_2  та ОСОБА_3 , а тому вони не можуть бути відповідачами у даній справі. Також вказує на те, що умови, якими керувалися сторони при укладені договору, змінені ПТМ «Ковельтепло» без його згоди, настільки істотно, що стали неможливими до їх виконання. З огляду на викладене, покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить рішення скасувати та повернути справ у до суду першої інстанції для повного з`ясування всіх обставин та вирішення питань, які не були вирішенні. 
03.01.2020 позивач ПТМ «Ковельтепло» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вказала, що вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Зокрема позивач вказав, що відповідачі у справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 і в яку надаються позивачем послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно Договору № 1/5111 від 17.09.2008 та за надання яких виникла заборгованість, а тому відповідно до положень ч.3 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справ.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 22.01.2020, тобто, дата складення повного судового рішення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг (ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Статтями 7 та 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком - оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Обов`язком виконавця - забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.
Статтю 179 ЖК України передбачено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлові комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:
1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);
2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);
3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);
4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Судом встановлено, що ПТМ «Ковельтепло» надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у квартиру АДРЕСА_1 , співвласниками якої є відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 .
Послуги надаються відповідно до укладеного між ОСОБА_1 та ПТМ «Ковельтепло» договору № 1/5111 від 17.09.2008 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, в якому зазначено, що сім`я ОСОБА_1 складається з трьох осіб, а опалювальна площа має 56.0 кв. м (а.с.9-10).
Частка кожного із співвласників у квартирі складає по 1/3, що підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно.
Як вбачається з розрахункового листа по абоненту ОСОБА_1 , який проживає по АДРЕСА_2 (особовий рахунок 1/ НОМЕР_1 ) та тарифів ПТМ «Ковельтепло», заборгованість відповідача перед ПТМ «Ковельтепло» за період з серпня 2018 року по липень 2019 року включно складає 10452,31 грн.(а.с. 7).
Нарахування боргу проведено за затвердженими тарифами з урахуванням площі квартири та кількості мешканців.
З таблиці тарифів на комунальні послуги для населення, вбачається час зміни тарифу та коли і ким вони були зміненні (а.с. 11).
Нарахування, за спірний період з серпня 2018 року по липень 2019 року, за послуги з централізованого опалення квартири проводилось на підставі показів теплового лічильника, встановленого в будинку АДРЕСА_3 , виходячи з вартості 1 Гкал пропорційно опалювальній площі приміщення 56 кв. м (п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21.07.2005).
Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
З огляду на викладене суд першої інстанції вірно виходив з того, що квартира, в яку послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води надає ПТМ «Ковельтепло», належить на праві спільної часткової власності відповідачам, кожен із співвласників має нести відповідальність відповідно до своєї частки у спільному майні, оскільки іншої домовленості між співвласниками щодо утримання квартири не встановлено, доказів визначення уповноваженого власника квартири не надано.
Тягар утримання майна лежить на співвласниках квартири (стаття 322 ЦК України).
Встановивши, що відповідачі є власником 1/3 частини квартири, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з кожного з них заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірах, що відповідають їх часткам у праві спільної часткової власності на квартиру.
Доводи апеляційної скарги про те, що між відповідачами ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 та позивачем ПТМ «Ковельтепло» не існує будь-яких відносин, оскільки договір про надання житлово-комунальних послуг між ними не укладався, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (надалі - Закону) обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
При цьому, відповідно до п. 6 ч.1 ст. 1 Закону індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Пунктом 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21.07.2005, споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.
Аргументи апеляційної скарги про те, що  ОСОБА_1 він не надавав згоди на зміну розміру тарифів, а тому застосування підвищених тарифі відбулося з порушенням не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до ст.4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування належать, серед іншого, встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.
Частинами 1, 4 , 5 ст. 10 цього Закону визначено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Інформування споживачів про намір зміни цін/тарифів на комунальні послуги з обґрунтуванням такої необхідності здійснюється виконавцями відповідних послуг в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства. На вимогу органу місцевого самоврядування надається інформація про кількісні та якісні показники наданих комунальних послуг, їхню вартість, а також галузева звітність. У разі прийняття уповноваженим органом рішення про зміну цін/тарифів на комунальні послуги виконавець у строк, що не перевищує 15 днів з дати введення їх у дію, повідомляє про це споживачам з посиланням на рішення відповідних органів.
Наказом Міністерства Регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 390 від 30.07.2012 затверджено Порядок, відповідно до якого зазначена вище інформація доводиться до відома споживачів шляхом її розміщення на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування в мережі Інтернет (за наявності), у друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження (перевага надається друкованим засобам масової інформації органу місцевого самоврядування), веб-сайті суб`єкта господарювання (за наявності), на інформаційних стендах в абонентських відділах суб`єктів господарювання, за необхідності, та шляхом розміщення на інформаційних стендах біля адміністративних будинків органів місцевого самоврядування в населених пунктах, де споживачі отримують відповідні послуги.
Таким чином закон не передбачає обов`язку ПТМ «Ковельтепло» погоджувати з відповідачем зміну цін/тарифів, а тому тарифи у періоді з серпня 2018 року по липень 2019 року застосовані ПТМ «Ковельтепло» правомірно.
Також належить відмітити , що відповідачі ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 не оскаржували рішення, яким з них солідарно стягнуто заборгованість. Тому стягнення у солідарному порядку заборгованості за надані послуги з інших співвласників будь-яких прав відповідача  ОСОБА_1  не порушує. 
Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що відповідач не спростував наявної заборгованості перед ПТМ «Ковельтепло», не довів, що послуги з централізованого опалення не надавалися або ж надавалися у неповному обсязі.
Посилання відповідача про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права безпідставні, носять суб`єктивний характер, зводяться лише до переоцінки доказів по справі, та непогодженням з їх оцінкою, тоді як колегія суддів вважає, що суд, розглядаючи справу, оцінив докази по справі у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції  про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.
Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд - 
постановив:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2019 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий         

Судді: