Постанова
Іменем України
23 грудня 2019 року
м. Київ
справа № 643/6694/16-ц
провадження № 61-32869св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А.С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк «Укргазбанк», 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Бурлаки І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір іпотеки від 09 червня 2008 року №16/08-Б, укладений між Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (далі - ВАТ АБ «Укргазбанк», банк) та фізичними особами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у частині обтяження іпотекою належної позивачу на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з недодержанням загальних вимог, які є необхідними для чинності правочину.
Позов мотивований тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі - ХМНО) за реєстровим номером 5935, а в подальшому на підставі договору дарування від 16 червня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Зверєвим А. М. за реєстраційним номером 1297.
У 2013 році позивач дізнався про те, що стосовно його квартири у будинку АДРЕСА_1 14 травня 2012 року внесено записи про обтяження іпотекою на підставі договору іпотеки від 09 червня 2008 року №16/08-Б, предметом якого є весь житловий будинок (у будинку розташовано 123 квартири), який на час укладення договору іпотеки належав на праві власності іпотекодавцям - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
У зв`язку з продажем власниками будинку ще у 2008 та 2009 роках з дозволу банку 26 квартир загальна площа будинку як предмета іпотеки, у складі якого було 123 квартири, - змінилася, також і його вартість, права, обов`язки та юридичні наслідки (які безпосередньо стосуються і ОСОБА_1 , як власника квартири АДРЕСА_1 у цьому будинку). Додаткових письмових угод до договору іпотеки з банком у зв`язку з цим не укладено.
Отже, сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору, а вказаний договір іпотеки (з урахуванням усної додаткової угоди) не відповідає формі, встановленій законом. 
Крім того, зазначав, що договір іпотеки не може бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені в ньому, оскільки предметом іпотеки у договорі визначена не квартира АДРЕСА_1 , а будинок в цілому, отже, немає ідентифікаційних ознак саме квартири АДРЕСА_1 , як предмета іпотеки та не зазначено обсягу прав та обов`язків іпотекодавця щодо квартири АДРЕСА_1 виходячи з її площі. У зв`язку з цим, з урахуванням нікчемності укладеної усної додаткової угоди до договору іпотеки щодо відчуження ряду квартир і зміни площі предмета іпотеки та його вартості, яка потягла за собою фактичну зміну правовідносин та обтяження квартири АДРЕСА_1 іпотекою з 14 травня 2012 року на підставі договору іпотеки від 09 червня 2008 року №16/08-Б, із письмового та нотаріально посвідченого тексту якого квартира АДРЕСА_1 не визначена родовими та ідентифікаційними ознаками як предмет іпотеки, такий договір іпотеки в частині обтяження квартири АДРЕСА_1 підлягає визнанню недійсним на підставі невідповідності нормам частин першої, четвертої, п`ятої статті 203 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про іпотеку».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 09 червня 2008 року №16/08-Б, укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в частині обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1 . 
Стягнуто з ВАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 551,21 грн.
Рішення мотивоване тим, що оскільки квартира АДРЕСА_1 в договорі іпотеки не визначена родовими та ідентифікаційними ознаками, договір іпотеки, укладений між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які є третіми особами у справі, є недійсним.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року, рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2017 року скасовано, у позові ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що 09 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, і договір іпотеки відповідає належній формі, а тому правових підстав для визнання його недійсним згідно зі статтями 215, 203 ЦК України немає.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
08 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, просив рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 . 
У травні 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно з розпорядженням Верховного Суду від 04 червня 2019 року № 487/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, (зі змінами та доповненнями), постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що 09 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, який не відповідає вимогам закону, а саме: сторони в належній формі не досягнули згоди щодо всіх істотних умов договору, а вказаний договір іпотеки (з урахуванням усної додаткової угоди) не відповідає формі, встановленій законом; іпотечний договір не може бути спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені в ньому, оскільки предметом іпотеки у договорі визначена не квартира АДРЕСА_1 , а будинок в цілому, отже, не має ідентифікаційних ознак саме квартири АДРЕСА_1 , як предмета іпотеки та не зазначено обсягу прав і обов`язків іпотекодавця щодо квартири АДРЕСА_1 виходячи з її площі, тому договір іпотеки необхідно визнати недійсним.
Крім того, цей договір іпотеки не відповідає волевиявленню учасників правочину, його вчинено у неналежній  формі, що є порушенням вимог статей 215, 203 ЦК України та є підставою для визнання його недійсним. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
26 грудня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 20, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 2 644 000,00 дол. США, що еквівалентно 13 352 200,00 грн, зі строком повернення грошових коштів разом зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних та штрафних санкцій у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором, до 25 грудня 2012 року, цільове призначення - на придбання нежитлової будівлі літ. «В-5» загальною площею 6471,2 кв. м, яка знаходиться на                                              АДРЕСА_1 .
З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 09 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 . Із зазначеного договору іпотеки випливає, що спірна квартира входить до предмета іпотеки.
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року визнано недійсним договір іпотеки № 16/08-Б, укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; унесено до Державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру щодо об`єкта - житлового будинку літ. В-5, розташованого на    АДРЕСА_1 , порядковий номер запису у Державному реєстрі іпотек 7356523; знято заборону на відчуження житлового будинку літ. В-5, розташованого на      АДРЕСА_1, накладену ВАТ АБ «Укргазбанк» в особі Харківської філії ВАТ АБ «Укргазбанк» згідно з договором іпотеки № 16/08-Б, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Глуховцевою Н. В. 09 червня 2008 року, реєстровий номер 2836, реєстраційний номер запису в Єдиному реєстрі заборон 8751510. 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року, в позові ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.
Відомості у Державному реєстрі іпотек щодо предмета іпотеки поновлено, реєстраційний номер 12489264, відомості у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна також поновлено, реєстраційний номер 12488862.
Під час знаходження справи на розгляді в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 двічі став власником спірної квартири АДРЕСА_1 , зокрема, на підставі договору купівлі - продажу від 19 листопада 2009 року, укладеного між ним та ОСОБА_4 та договору дарування від 16 червня 2011 року, дарувальником за яким є Товариство з обмеженою відповідальністю «Аліма-Т». 
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 20 листопада 2009 року та 16 червня 2011 року відповідно.
Позиція Верховного Суду
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з, не містить жодної статті, яка визначала б особливості іпотеки житла - багатоквартирного житлового будинку чи квартир у ньому.
У разі передачі в іпотеку багатоквартирного житлового будинку в цілому, а не окремої квартири у ньому, таке житлове приміщення - квартира, як і інші нежитлові та допоміжні приміщення, що знаходяться у ньому, не можна вважати відокремленими предметами іпотеки, на які може бути звернено стягнення як на самостійні об`єкти нерухомого майна ( ЦК України, Закон України «Про іпотеку» № 898-IV (далі - Закону № 898-IV) та Закон України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу»).
Спірна квартира у багатоквартирному житловому будинку не була самостійним предметом іпотеки, таке житлове приміщення як окрема частина об`єкта нерухомого майна не було самостійним предметом іпотеки, а може бути визначено як частка багатоквартирного будинку, який є предметом іпотеки.
Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 1 Закону № 898-IV іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
Частиною п`ятою статті 3 Закону № 898-IV передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України).
Відповідно до статті 5 Закону № 898-IV предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.
Статтею 23 Закону № 898-IVвизначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця й має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що 09 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, який відповідає вимогам закону та відповідно до якого сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору і цей договір іпотеки відповідає належній формі, а тому правових підстав для визнання його недійсним відповідно до статей 215, 203 ЦК України немає.
Суд апеляційної інстанції правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги, що квартири    АДРЕСА_1 з дозволу Банку були виведені з іпотеки та відчужені власникам не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 , яка відсутня у цьому переліку квартир.
Верховний Суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що спірна квартиравиділена в натурі, з дозволу Банку була виведена із іпотеки та відчужена, оскільки предметом договору іпотеки є об`єкт незавершеного будівництва.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що спірна квартира АДРЕСА_1 була відчужена до укладення договору іпотеки від 09 червня 2008 року                          №16/08-Б.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції по суті вирішення вказаного позову і не дають підстав вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, про що зазначено у касаційній скарзі. 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є необгрунтованими.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.       
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
  С. О. Погрібний 
  В. В. Яремко