П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/9951/19 
      Головуючий у 1-й інстанції:  Панкеєва Вікторія Анатоліївна 
                               Суддя-доповідач:  Ватаманюк Р.В. 

19 лютого 2020 року                                                                                                               м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Ватаманюка Р.В. 
суддів:  Драчук Т. О.  Полотнянка Ю.П. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги   ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1  на  рішення   Житомирського окружного адміністративного суду  від  18 жовтня 2019 року (прийняте у м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про  стягнення коштів, 

В С Т А Н О В И В :

позивач 13.08.2019 звернувся із позовом до Житомирського окружного адміністративного суду  в якому просив стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 06.06.2017 по 30.05.2019 в сумі 129612,21 грн. 
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18.10.2019 позов задоволено частково.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення за рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 по справі № 240/5196/18) за період з 11.04.2019 по 30.05.2019. 
В решті позову відмовлено за безпідставністю.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги, в яких просять суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позивач просить задовольнити його позовні вимоги повністю, а відповідач просить відмовити в задоволенні позову повністю. 
В обґрунтування апеляційної скарги позивач, посилаючись на правові позиції Верховного Суду вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що в даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства. При цьому, зазначає, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної  плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. 
Відповідач, в обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що військова частина є бюджетною установою. В даному випадку діє механізм перерахунку коштів з Державного бюджету України на баланс Міністерства оборони України, а Міноборони в свою чергу перераховує кошти на рахунок військової частини. Дана процедура займає певний час, з цих підстав була затримка у своєчасному виконанні рішення суду щодо розрахунку належних позивачу коштів.          
Правом подати до суду відзиви на апеляційні скарги сторони не скористалися.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну  скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, апеляційну скаргу відповідача - задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлені та неоспорені  сторонами такі обставини. 
ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних силах України на посаді командира електротехнічного відділення інженерного батальйону.
Наказом командира військової частини (по особовому складу) №29-рс від 30.05.2017 позивача звільнено з військової служби за п."б" ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №109 від 06.06.2017 позивача виключено зі списків особового складу, знято з усіх видів забезпечення.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20.12.2018, залишеним постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2019 без змін, по справі № 240/5196/18 позов ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день виключення зі списків особового складу частини, тобто з 06.06.2017.
Дане рішення суду набрало законної сили 11.04.2019.
Зі змісту виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 встановлено, що індексація в сумі 22 313,24 грн надійшла 30.05.2019.
Вважаючи, що право на отримання індексації набуте з 06.06.2017, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення компенсації.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що право позивачем на отримання компенсації набуто 11.04.2019, тоді як розрахунок відбувся 30.05.2019, бездіяльність відповідача щодо затримки розрахунку на 49 днів є доведеною, а тому, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в частині компенсації за період з 11.04.2019 по 30.05.2019. 
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі – Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII). 
Відповідно до ч.4 ст.2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.
Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – Положення № 1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Пунктом 242 Положення № 1153/2008 зазначено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Проте, що вказаним Положенням № 1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
На відміну від зазначеного спеціального законодавства, КЗпП України не регулює питання проходження військової служби. Зокрема, ст.3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
При цьому, положення Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1).
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2).
Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
При цьому, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 24.01.2018 у справі № 807/1502/15 та від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17.
Крім того, вказані висновки узгоджуються з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 2 статті 6 КАС України.
Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
Разом з тим, індексацію позивачу виплачено на виконання рішення суду у справі №240/5196/18, тобто позивачем набуто право на отримання індексації з моменту набрання рішенням законної сили, а саме з 11.04.2019.
Отже, відсутні підстави стверджувати, що вказані вище положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
При цьому, посилання позивача на правові позиції Верховного Суду викладені у постановах від 17.07.2019 у справі №823/615/16, від 28.03.2018 у справі №646/1009/16 та від 06.08.2019 у справі №826/9793/18 є помилковим, оскільки правовідносини у зазначених справах не є ідентичними з даною справою.
Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача компенсації за затримку розрахунку при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 06.06.2017 по 30.05.2019 задоволенню не підлягають.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, доводи апеляційної скарги спростовують висновки  рішення суду, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а  тому  оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови.
У силу  п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити  повністю.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року  скасувати та прийняти нову постанову.
В задоволенні позову відмовити повністю. 

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 	 	Ватаманюк Р.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Драчук Т. О.    Полотнянко Ю.П.