ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року	Львів	Справа № 607/26315/19 пров. № А/857/1266/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                         Большакової О.О.,
суддів                                                             Старунського Д.М., Качмара В.Я., 
з участю секретаря судового засідання           Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2019 року (суддя першої інстанції Вийванко О.М., м. Тернопіль, повний текст складено 09.12.2019),

В С Т А Н О В И В :

08.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови серії ДП18 №594810 від 29 жовтня 2019 року про адміністративне правопорушення, а провадження по справі закрити.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Із таким судовим рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу. Вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив докази у справі, не надав оцінки всім основним доводам позовної заяви. Обґрунтовуючи незгоду, апелянт зокрема, зауважив, що відповідачем не доведено порушення ним п. 9.2 (б) ПДР України і відповідно склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. Вважає, що надане відео не може вважатись належним доказом у зв`язку з тим, що оскаржувана постанова відповідача не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис.
Представники учасників справи у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання, що підтверджується матеріалами справи. 
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів. 
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 № 594810, громадянин ОСОБА_1 29 жовтня 2019 року о 12 год. 35 хв. керуючи автомобілем марки «ЗАЗ 110307», номерний знак НОМЕР_1 на автомобільній дорозі Р-41 м. Тернополя, 18 км, не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку, поворот праворуч, а також керував транспортним засобом без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційного документу. У зв`язку з цими порушеннями на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 425 грн. 
Не погодившись з цією постановою, позивач оскаржив її до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що інспектор патрульної поліції врахував всі необхідні обставини при розгляді справи, та виніс постанову відповідно до вимог ст. ст. 278, 279, 280 КУпАП.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з урахуванням наступного.
Частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) передбачено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.
Відповідно до ч. 1 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян
Вимогами ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», зокрема передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Вимогами пункту 2.1 «а» Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі – Правила) водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Вимогами пункту 9.2 «б» Правил передбачено, що водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку: перед перестроюванням, поворотом або розворотом.
У свою чергу, згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо. 
Частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно позовної заяви, позивач не заперечує факту, що у нього на момент розгляду інспектором було відсутнє посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, проте вважає, що у відповідача були відсутні підстави для його зупинки, оскільки він не порушував Правил дорожнього руху.
Разом з тим, такі доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки як вірно встановлено судом першої інстанції, та підтверджується наданим відповідачем диском з відеозаписами, позивач 29 жовтня 2019 року, керував своїм транспортним засобом та при здійснені повороту праворуч не увімкнув покажчик повороту відповідного напрямку, що суперечить вимогам Правил дорожнього руху України. Також, як встановлено судом та підтвержується відеозаписом на вимогу інспектора пред`явити для перевірки посвідчення водія, позивач пояснює, що посвідчення та документи на транспортний засіб знаходяться не у нього, а у його брата, який на той момент перебував на навчанні (а.с. 10).
Щодо покликань апелянта на те, що надане відео не може вважатись належним доказом, то такі теж не заслуговують на увагу з урахуванням наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
У п. 7 наявної у матеріалах справи копії постанови №594810 від 29 жовтня 2019 року зазначено, що до постанови додається відео.
З урахуванням наведеного, надане відповідачем відео містить інформацію щодо предмета доказування, відтак є належним доказом.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова постанова серії №594810 від 29 жовтня 2019 року у справі про адміністративне правопорушення є законною і підстав для її скасування немає.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення не вбачається.
Керуючись ст.ст. 272, 286, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд,
П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	Д. М. Старунський 	
 	 	В. Я. Качмар