19.02.20
22-ц/812/325/20
Справа номер 482/292/19 Головуючий суду першої інстанції – Демінська О.І.
Провадження номер 22-ц/812/325/20 Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 року                                                     м. Миколаїв

            Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О.В.,  
суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,
із секретарем судового засідання – Горенко Ю.В.,
за участі: 
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача ГУ Національної поліції в Миколаївській області – Білецької О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за   апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2019 року, ухвалене о 09 год.17 хв. під головуванням судді Демінської О.І. в приміщенні суду в м.Нова Одеса Миколаївської області, повний текст якого складено 16 грудня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області та держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування,

В С Т А Н О В И В:

15 лютого 2019 року ОСОБА_3 подав до суду зазначений позов, який обґрунтовував наступним.
01 жовтня 2013 року Центральним РВ ММУ МВС в Миколаївській області за його заявою відкрито кримінальне провадження №120131600200006641 за ч.1 ст.382 Кримінального кодексу України щодо умисного невиконання рішення суду, де він визнаний потерпілим.
На протязі 2013-2016 років справа перебувала у віданні Центрального РВ ММУ МВС в Миколаївській області, працівники якого проявили повну бездіяльність: умисно затягували час, не провели жодної слідчої дії. 
На його скарги та заяви щодо розслідування справи як керівництво поліції, так і прокуратури надавали тільки відписки.
10 червня 2016 року справа була передана для розслідування до Інгульського ВП ГУ НП в Миколаївській області з процесуальним керівництвом Миколаївської місцевої прокуратури №2. Слідчий виніс повідомлення про підозру, яке не було підтримано прокуратурою. У зв`язку з цим позивач звертався до керівників поліції та прокуратури зі скаргами на бездіяльність слідчого та прокурора щодо розслідування та з заявами про надання йому можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження та проведення слідчих розшукових дій за його участі.
На всі його заяви не надано жодних відповідей слідчим, а прокуратурою у відповіді на звернення визнано неналежне виконання слідчим своїх обов`язків.
Він звертався зі скаргами до суду, але слідчий суддя відмовляв у відкритті проваджень у зв`язку з тим, що слідчий не відмовляв у задоволенні клопотань про проведення слідчих дій.
Позивач зазначав, що вищевикладені обставини свідчать про бездіяльність органів досудового розслідування у кримінальному провадженні, чим було порушено його права як потерпілої особи.
ОСОБА_3 вказував, що наслідком порушення його прав стали проблеми зі здоров`ям, які викликали необхідність звернення за медичною допомогою до Новоодеської лікарні. 
Посилаючись на порушення його прав потерпілого внаслідок бездіяльності органів досудового розслідування щодо здійснення кримінального провадження №120131600200006641, ОСОБА_1 просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь моральну шкоду в сумі 5 000 000 грн. 
Не погоджуючись із позовними вимогами ОСОБА_1 , ГУ Національної поліції в Миколаївській області надало відзив, у якому зазначало, що досудове розслідування у вищезазначеному кримінальному провадженні триває, а позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди та її розмір. 
Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що позивач не надав належних доказів заподіяння йому моральної шкоди, не довів та не підтвердив негативні явища, які сталися, на його думку, внаслідок незаконних рішень, дій, бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав через свого представника апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, позивач зазначав, що судом першої інстанції неправильно оцінено наявні у матеріалах справи докази, не зазначено мотиви їх відхилення, не надано мотивованої оцінки його аргументам, а також невірно розтлумачено норми матеріального права, в тому числі, ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яка передбачає право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Крім того апелянтом наголошено, що посилання суду на відсутність жодного рішення суду про визнання незаконною бездіяльності органів розслідування як на один з доводів відмови у позові, є хибним, бо таке рішення не може бути єдиним та безумовним джерелом доказів при розгляді справ даної категорії. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного Кодексу України (далі – ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Оскільки у справі, яка переглядається йде мова саме про заподіяння моральної шкоди внаслідок бездіяльності, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.
За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Відповідно до цих норм обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 05 жовтня 2016 року, у справі №6-440 цс16.
Згідно з загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (ст.ст.1173,1174 ЦК України – незалежно від вини).
У постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17, провадження №12-199гс18, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого і держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.
За такого, неможна стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення або рішення іншого компетентного органу, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди.
З матеріалів справи вбачається, що 01 жовтня 2013 року Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області зареєстровано заяву ОСОБА_1 про прийняття мір до посадових осіб Ленінського ДВС, які не виконують рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 25.11.2005 р. про стягнення з ТОВ «Деметра Плюс» майна, яке належить останньому (кримінальне провадження №12013160020006641 із правовою кваліфікацією ч.1 ст.382 Кримінального кодексу України) (а.с.6).
У період з 10 лютого 2015 року по 28 листопада 2018 року ОСОБА_1 звертався до слідчих, начальників Центрального та Інгульського (Ленінського) районного відділів поліції, ГУ Національної поліції у Миколаївській області та прокуратури щодо: 1) долучення до матеріалів справи копій рішень судів, постанов державного виконавця та інших документів; 2) надання дозволу на ознайомлення з матеріалами справи та отримання з неї виписок та копій; 3) бездіяльності слідчих; 4) проведення слідчих дій за участі потерпілого (а.с.7-19, 27-29).
За вказаними заявами позивач отримував відповіді про те, що слідчі дії у кримінальному провадженні тривають, а йому пропонувалося ознайомитися з матеріалами цього провадження (а.с.20-26).
Встановивши зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведення позивачем наявності шкоди, протиправності дій її завдавача та причинного зв`язку між його протиправними діями та шкодою.
Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Подані позивачем докази, які досліджувалися та оцінювалися судом, не свідчать про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Посилання позивача на розповсюдження на нього вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є хибним.
Оскільки він є потерпілим по справі та оскаржує бездіяльність органів досудового розслідування, то може звертатися з вимогами до цих органів, виходячи з норм ч.6 ст.1176 ЦК України.
Твердження позивача про те, що висновок суду першої інстанції про обов`язковість наявності рішення суду про визнання незаконною бездіяльності органів досудового розслідування є помилковим, колегія суддів приймає до уваги, оскільки це вбачається, виходячи з висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 12.03.2019 р. у справі №920/715/17.
Однак, оскільки цей висновок не вплинув на загальний висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову через його недоведеність, то не може слугувати підставою для скасування рішення суду. 
З огляду на зазначені обставини колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Викладені позивачем у апеляційній скарзі доводи не містять аргументів, які б давали підстави вважати рішення незаконним.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2019 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова 

Судді С.Ю. Колосовський 

О.О. Ямкова 

Повний текст постанови складено 19 лютого 2020 року.