Постанова
Іменем України                                       
22 січня 2020 року
м. Київ
справа № 554/5594/17
провадження № 61-39580св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Полтавської області, у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Прядкіної О. В., Хіль Л. М., від 23 травня 2018 року.
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги позивач мотивував тим,що 03 липня 2017 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України він був звільнений з посади начальника відділу кадрової та юридичної роботи управління, проте наказ про звільнення не містив даних про виплату вихідної допомоги та кошти не були йому виплачені у день звільнення - 03 липня 2017 року, що передбачено статтею 44 КЗпП України.
ОСОБА_1 просив суд стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області на його користь вихідну допомогу 21 243,54 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 тис. грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави, у складі судді        Чуванової А. М., від 15 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 17 950, 14 грн. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати з 04 липня        2017 року по 15 березня 2018 року у сумі 53 551, 43 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у порушення вимог статті 44 КЗпП України відповідач вихідну допомогу не нарахував та не виплатив у день звільнення позивачу. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 липня 2017 року по 15 березня 2018 року. 
У задоволенні позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено, оскільки позивачем не доведено наявності моральних страждань, погіршення його фізичного стану здоров`я, що пов`язано з моральними стражданнями, не доведено, що моральні страждання спричинені внаслідок порушення його трудових прав.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 23 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області задоволено. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 березня 2018 року скасовано та постановлено нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивача було звільнено відповідно до вимог трудового законодавства. Формулювання причин звільнення позивача (частина третя статті 38 КЗпП України) було зазначеного на підставі поданої ним заяви. 
Сам факт отримання ОСОБА_1 20 червня 2017 року листа від начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Полтавській області з пропозицією зайняти посаду головного спеціаліста відділу юридичної особи, не є свідченням порушення трудових прав позивача, визначених положеннями статтями 32, 36 КЗпП України. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі ОСОБА_1  просить скасуватипостанову Апеляційного суду Полтавської області від 23 травня 2018 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що при розгляді справи районним судом було встановлено порушення трудових прав позивача, однак не враховано, що своїми незаконними діями роботодавцем було завдано моральної шкоди позивачу, розмір якої та підстави її стягнення обґрунтовано позивачем.
Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог, апеляційний суд не надав належної оцінки обставинам справи, не врахував, що уповноважений орган (правонаступник), який діяв відповідно до пункту 2 постанови правління Фонду соціального страхування України № 34 від 24 травня 2017 року, яка не є нормативно-правовим актом, письмовим листом від 20 червня 2017 року, у порушення строків, визначених частиною третьою                           статті 32 КЗпП України, повідомив позивача про зміну істотних умов праці - переведення його з 01 серпня 2017 року до іншої установи на іншу посаду з іншим розміром посадового окладу, із застереженням про звільнення згідно пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, у разі відмови від переведення, що є порушенням вимог частини третьої статті 32 КЗпП України та частини четвертої статті 36 КЗпП України. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
01 серпня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження в указаній справі, результати розгляду якої можуть мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики (інше судове рішення у справі № 554/5826/17).
Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2020 року справу за позовом   ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкодипризначено до судового розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому відзиві на касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській областіпосилається на те, що при відмові у задоволенні позовних вимог апеляційним судом правильно встановлено, що сам факт звільнення працівника за частиною третьою статті 38 КЗпП України не є беззаперечною підставою для виплати правонаступником припиненого внаслідок реорганізації роботодавця на користь звільненого працівника вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області не вчиняло порушень трудового законодавства, зокрема положень статті 32 КЗпП України, щодо несвоєчасного повідомлення позивача про зміну істотних умов праці.  
У поданій відповіді на відзив відповідача позивач посилається на те, що доводи відзиву не спростовують обґрунтованості касаційної скарги щодо порушення вимог трудового законодавства відносно процедури звільнення його із займаної посади. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області та обіймав посаду на начальника відділу кадрової та юридичної роботи.
Постановами правління Фонду соціального страхування України від 08 лютого 2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України, структури органів Фонду та створення робочих органів Фонду» та від 24 травня 2017 року «Деякі питання реорганізації фондів соціального страхування» встановлено, що начальники управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України мали у строк до 30 червня 2017 року запропонувати працівникам робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України посади у робочих органах виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.
У пункті 1.3 постанові від 24 травня 2017 року № 34 Фонд соціального страхування України постановив забезпечити попередження працівників виконавчих дирекції ФССНВ та ФСС з ТВП та їх робочих органів про зміну істотних умов праці до 01 червня 2017 року.
Згідно персонального попередження від 30 травня 2017 року, направленого за підписом голови комісії з припинення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області та отриманого особисто позивачем, останній був повідомлений про припинення управління, в якому він працює, шляхом приєднання до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області до 01 серпня 2017 року та повідомлено про переведення його на роботу до іншої установи за згодою, згідно                        статті 32 КЗпП України.
Жодних заперечень чи зауважень до вказаного листа позивач не подавав.
В подальшому листом № 27/22 від 20 червня 2017 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області, яке на той час не являлось роботодавцем позивача, запропонувало останньому перейти на роботу до управління Фонду соціального страхуванняУкраїни в Полтавській області на посаду головного спеціаліста відділу юридичної роботи з 01 серпня 2017 року та надати згоду чи незгоду про переведення на роботу.
29 червня 2017 року позивачем була подана начальнику управління заява про звільнення його з 03 липня 2017 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням роботодавцем умов трудового законодавства, а саме: неналежне повідомлення про зміну істотних умов праці (лист № 27/22 від 20 червня 2017 року не відповідає вимогам статей 32, 36 КЗпП України).
Згідно наказу № 4-к від 03 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу кадрової та юридичної роботи згідно поданої заяви на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частини третьої статті 32 Кодексу законів про працю України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Згідно з частиною четвертою статті 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.
У пункті 6 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.
У той же час відповідно до частини четвертої статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
ОСОБА_1 , будучи повідомленим про припинення управління, в якому він працює, шляхом приєднання до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області до 01 серпня           2017 року та про переведення його на роботу до іншої установи за згодою, подав 29 червня 2017 року заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. На підставі поданої заяви наказом № 4-к                          від 03 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з роботи.
Згідно норм статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору, зокрема на частину першу статті 38 КЗпП України.
Вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 31жовтня 2012 року у справі № 6-120цс12.
Частиною першою статті 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, а при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд неправильно застосував положення статтей 38, 44 КЗпП України, не дотримався вимог статей 89, 263, 264, 367 ЦПК України, залишив поза увагою, що заява працівника про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпПУкраїни була акцептована роботодавцем, про що свідчить зміст наказу            № 4-к від 03 липня 2017 року та запис у трудовій книжці заявника, отже роботодавець не змінював вказані працівником у заяві від 29 червня            2017 року причини звільнення (порушення роботодавцем умов трудового законодавства), звільнивши працівника на вказаній у заяві підставі до моменту завершення процедури реорганізації та запланованої дати переведення в установу, внаслідок приєднання до якої підлягала припиненню установа, в якій працівник працював до звільнення.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам сторін та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, а також надати оцінку доводам апеляційних скарг, зокрема щодо підстав звільнення працівника з роботи та правильності розрахунку сум, які стягнуті на користь позивача за рішенням суду першої інстанції.
Керуючись статями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 23 травня 2018 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий              	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. В. Білоконь	
 	  О. М. Осіян   	
 	С. Ф. Хопта	
 	  В. В. Шипович