КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №382/264/19                                                                                              головуючий у І інстанції: Литвин Л.І.
провадження 22-ц/824/2826/2020                                                                                            доповідач: Сліпченко О.І.

 
ПОСТАНОВА
Іменем України
18 лютого 2020 року                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І., Сушко Л.П., Гуля В.В.
за участю секретаря: Пітенко І.Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 06 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Жоравська сільська рада Яготинського району Київської області, служба у справах дітей та сім`ї Яготинської районної державної адміністрації Київської області, служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.
Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,- 
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2019 року  ОСОБА_1 звернулася з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що з 05 листопада 2005 року по 24 вересня 2008 року  вона перебувала з ОСОБА_2 у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 . 
Життя подружжя не склалося через непорозуміння та часті конфлікти. 
У період з 2007 по 2015 рік позивач з донькою проживали у її батьків за адресою:             АДРЕСА_1 . 
Вказувала, що ОСОБА_2 ухилявся від сплати аліментів, мав заборгованість, але пізніше сплачував аліменти у відповідному розмірі. 
Зауважувала, що під час судового розгляду про стягнення аліментів ОСОБА_2 подав зустрічний позов про оспорювання батьківства та виключення відомостей про нього із актового запису про народження дитини. В ході розгляду справи було призначено судово-генетичну експертизу, за результатами якої підтверджено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 .
Зазначала, що з 2007 року відповідач не цікавиться дитиною, її фізичним та духовним розвитком, матеріально не забезпечує. Дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні.
Просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнути судові витрати.
 
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 06 листопада 2019 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та допустився порушення норм процесуального права.
Зауважує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги покази дитини, та інших свідків, які були допитані під час розгляду справи.
Вказує, що ОСОБА_2 не виконує свої батьківські обов`язки, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а тому не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надходив.
 
У судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Карпенко А.А. підтримали свою позицію, відповідач та його представник - адвокат Лещенко С.О. виступили проти задоволення апеляційної скарги. 
Служба у справах дітей та сім`ї Яготинської районної державної адміністрації Київської області та служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації направили заяви, просили слухати справу за їх відсутності.
Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились. 
У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
 
Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються такими засобами;
1)                 письмовими, речовими і електронними доказами;
2)                 висновками експертів
3)                 показань свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.
 
Судом першої інстанції встановлено, що що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 листопада 2005 року по 24 вересня 2008 року (а.с. 11). 
ІНФОРМАЦІЯ_3  у сторін народилася донька ОСОБА_3                   (а.с. 12). 
З моменту реєстрації шлюбу та до серпня 2007 рокупозивачка разом з малолітньою донькою проживали без реєстрації у будинку відповідача за адресою:  АДРЕСА_2 . 
Після розпаду їх сім`ї, позивачка з донькою із 1 серпня 2007 р оку по 1 вересня                 2015 рокупроживала у своїх батьків в  АДРЕСА_1 (а.с.13-15). 
Відповідач звертався із зустрічним позовом до ОСОБА_6 ( ОСОБА_1 ), в якому оспорював факт батьківства, щодо доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , після того, як ОСОБА_6 ( ОСОБА_1 ) звернулась із позовом про стягнення аліментів (а.с. 18).
Рішенням Яготинського районного суду від 6 березня 2008 року в задоволенні позову ОСОБА_2 про оспорювання батьківства відмовлено за безпідставністю, позов ОСОБА_6 ( ОСОБА_1 ) задоволено, стягнено з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини доходу.
Посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_3 не його донькою в ході розгляду справи №2-24/2008 було спростовано висновками генетичної експертизи від     8 лютого 2008 року.
Малолітня ОСОБА_3 перебувала на обліку в Жоравському ФП Яготинського району у період з 2006 року по 2015 рік та її лікуванням та доглядом займалася мати(а.с.16). 
З вересня 2008 року по вересень 2012 рокудитина відвідувала дитячий садок, а з          1 вересня 2012 рокупо 1 червня 2015 рокунавчалася в ОЗОНЗ «Жоравський НВК                 ЗОШ I-III ст.-ДНЗ»(а.с.17). 
З 2015 року позивачка разом з донькою проживає в с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області, оскільки повторно зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 . Вони мають власне житло, в якому створені належні умови для нормального проживання та виховання доньки. 
З 4 класу дівчинка навчається у м. Києві в спеціалізованій школі I- IIIступенів з поглибленим вивченням англійської мови № 165 в 7-А класі, (а.с. 21-28). 
Позивачка працює у Київській міській лікарні № 6 та у ТОВ "Амі клініка" (за сумісництвом) на посадах рентгенолаборанта, має постійний дохід (а.с. 32-34).
Відповідач ОСОБА_2 є військовослужбовцем та з 09 жовтня 2009 року і по даний час перебуває на службі в Службі Безпеки України, неодноразово приймав участь в АТО, має нагороди та відзнаку Президента України, позитивно характеризується по місцю роботи           (а.с. 60,64-70,176).
ОСОБА_2 сплачує аліменти на утримання малолітньої доньки, та за період з           1 вересня 2018 р. по 28 лютого 2019 р. із його заробітної плати утримано  9 183,12 грн., заборгованість зі сплати аліментів відсутня (а.с. 74-75, 84-86). 
 
 Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Статтею 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. 
Зокрема, п. 2 ч.1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
 
У висновку Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення доцільності позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 щодо малолітньої ОСОБА_3 зазначено, що орган опіки та піклування на теперішній час вважає за доцільне позбавлення батьківських прав батька (т.1 а.с.166).
В судовому засіданні апеляційним судом з`ясовано, що ОСОБА_2 з 2008 року до моменту подачі позову ОСОБА_1 не бачився з донькою, зв`язок не підтримував, вихованням та утриманням доньки не займався, її життям, здоров`ям і навчанням не цікавився, за період навчання дівчинки батько жодного разу не відвідував батьківські збори.
На думку відповідача та його представника, обставина, що батько не відвідував доньку понад десять років являється позитивним фактором, оскільки не завдає негативного впливу на її виховання (т.2 а.с.11-14).
З матеріалів справи вбачається, що малолітня ОСОБА_3 в судовому засіданні       04 липня 2019 року не виявила бажання спілкуватись з батьком, виступила за задоволення позовних вимог, на запитання представника органу опіки вказувала, що батько з нею не спілкувався, його доводи, щодо передачі ним подарунків на свята заперечувала. (т.1 а.с. 205)
Апеляційний суд в складі колегії суддів, оцінивши всі наявні в справі письмові докази, дійшов висновку про доведеність в судовому засіданні належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту ухилення ОСОБА_2  від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яке виражається у тому, що він не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною, що є необхідним для її нормального самоусвідомлення в дуже важливий для формування її особистості вік; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умови для отримання нею освіти. 
Відповідач ОСОБА_2  не розуміє батьківського обов`язку, не виявляє ніяких батьківських почуттів, не займався та не займається вихованням доньки, не задумується про долю дитини, її майбутнє, не намагається навчити її моральним та суспільним цінностям: любові, взаєморозумінню, взаємоповазі, добру.
Посилання суду в рішенні на те, що батько сплачує аліменти та зазначає, що має бажання спілкуватись з донькою, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки, при бажанні, мав можливість брати участь у вихованні дитини шляхом листування з нею, телефонних розмов, привітань на день народження та свята, надіслання подарунків, відвідування навчального закладу.
Факт перешкоджання позивачем спілкуванню ОСОБА_2 з донькою не встановлений.
Натомість відповідач, маючи можливість спілкуватися з дитиною, цього не робив з того моменту, як у 2008 році розлучився з позивачкою, що свідчить про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.
ОСОБА_2 в судовому у засіданні підтвердив, що жодного разу не з`являвся до навчальних закладів, які відвідувала його донька, для того, щоб поцікавитись її навчанням, до правоохоронних органів задля встановлення часу спілкування з дитиною не звертався. 
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. 
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
У цій справі наявні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України").
Тобто вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року).
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення                           ст. 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України").
Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою, оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури.
Позбавлення Іваненка О.В. батьківських прав відповідає вимогам п.2 ч.1 ст. 164 СК України.
Таке втручання здійснюється для захисту емоційного здоров`я та моралі малолітньої дитини, тобто відповідає цілям, зазначеним у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано "необхідним у демократичному суспільстві", воно повинно бути обґрунтовано "гострою соціальною необхідністю". Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.
Як зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є втручанням у сімейне життя. Однак таке втручання в даному випадку є виправданим і пропорційним, оскільки цього нагально потребують інтереси дитини, батько якої не виявляє про неї піклування. Поведінка батька відносно своєї дитини дає підстави для обґрунтованих сумнівів у його спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов`язки і свідчить про ризик неналежного виховання дитини. 
 
Враховуючи доведеність в судовому засіданні факту ухилення відповідача                    ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , беручи до уваги думку малолітньої ОСОБА_3 , висловлену нею під час розгляду справи в суді першої інстанції, зважаючи на те, що при розгляді даної категорії справ рішення ухвалюється з першочерговим дотриманням інтересів дитини, апеляційний суд дійшов висновку про наявність в справі підстав для застосування положень ст. 164 СК України та позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої дочки ОСОБА_3 .
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.    
Оскільки висновки суду про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав не відповідають обставинам справи та спростовуються її матеріалами, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду та ухваленню нового рішення про задоволення позовних вимог.     
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення  Яготинського районного суду Київської області від 06 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3              ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повний текст постанови складено «19» лютого 2020 року.
 
Головуючий
 
Судді: