ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року 
м. Черкаси   

Справа № 708/1134/16-ц		
Провадження № 22-ц/821/162/20		
категорія 304020000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Василенко Л. І. 
суддів: Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.
секретаря: Анкудінова О. І.
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач -  ОСОБА_2 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Чигиринська державна нотаріальна контора,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 19 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Чигиринська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, у складі: головуючого судді Івахненко О.Г., повний текст судового рішення складено 22 листопада 2019 року,
в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
30 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Чигиринська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.
Свої позовні вимоги мотивував тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 . 
19 лютого 2009 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким все майно, що належатиме йому на момент смерті і на що він за законом матиме право заповідалося його - сину ОСОБА_1 . 
І заповідач і спадкоємець вважали, що спадкове майно включає в себе: житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , рухоме майно, що знаходиться на території домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області.
Зазначав, що коли він звернувся до нотаріуса, то дізнався, що ІНФОРМАЦІЯ_2 його баба - ОСОБА_4 подарувала зазначений будинок його сестрі - відповідачу у справі ОСОБА_2 .
Вважає, що на час укладення оскаржуваного договору дарування ОСОБА_4 , внаслідок перенесених раніше інсультів, хворіла на психічну хворобу у вигляді слабоумства на фоні склерозу судин головного мозку та не могла усвідомлювати значення своїх дій.
За життя ОСОБА_4 зверталася до суду із заявою про визнання договору дарування недійсним як такого, що укладений внаслідок обману та особою, яка не могла розуміти значення своїх дій.
В процесі розгляду вказаної справи було призначено судово-психіатричну експертизу ОСОБА_4 на вирішення якої були поставлені наступні питання: чи мала ознаки душевного захворювання ОСОБА_4 , 1923 року народження, яка мешкає в с. Рацево Чигиринського району, на момент складення договору дарування, оформлення доручення та на момент складання доручення 12 вересня 1997 року; чи не позбавляє дане захворювання віддавати звіт своїм діям на момент здійснення договору дарування, оформлення доручення та на даний час.
Провадження у вищевказаній справі було закрито у зв`язку зі смертю позивача, однак, в заключенні судово-психіатричної експертизи зазначено, що на момент видачі доручення позивач ОСОБА_4 не могла правильно оцінювати свої дії.
Вважає, що оскільки його батько до дня смерті проживав у домоволодінні своєї матері за адресою: АДРЕСА_1 , тобто, прийняв спадщину у відповідності з вимогами ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) та вважав даний будинок своєю власністю. В той же час, ОСОБА_2 ніколи в цьому домоволодінні не проживала, не доглядала за ним, не здійснювала ремонт.
Оскільки ОСОБА_3 постійно з 1981 року проживав у спірному домоволодінні, то в будинку і на території домоволодіння знаходиться належне йому на дату смерті рухоме майно: залізні труби, прокат, деталі до автомобіля, ручний інструмент, будівельний матеріал, дошки, дрова, меблі, тощо. Однак, скористатися своїм правом на спадкування вказаних речей позивач не може, оскільки відповідач заборонила йому проникати на територію домоволодіння, навісила на всі вхідні двері замки. 
Підставою недійсності оспорюваного правочину, договору дарування, вказує на те, що на момент укладення договору дарування будинку від 17 червня 1997 року дарувальниця ОСОБА_4 хворіла хронічною душевною хворобою, яка не давала їй можливості усвідомлювати зміст, значення і наслідки вчинюваних нею дій та керувати ними. 
Тому просив визнати договір дарування житлового будинку від 17 червня 1997 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , недійсним.
Судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 19 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Рішення суду мотивоване тим, що договір дарування було укладено в 1997 році, тому спір має розглядатися на підставі норм, які були чииними на момент його укладення, тобто ЦК УРСР 1963 року.
ОСОБА_3 виступав представником ОСОБА_4 в суді під час розгляду справи за її позовом про визнання договору дарування недійним і йому було відомо про обставини справи та про закриття провадження у даній справі.
Однак, своїм правом на оскарження ухвали суду в апеляційному порядку чи вказаного договору особисто, як можливий спадкоємець за законом першої черги спадкування після смерті ОСОБА_4 , останній не скористався.
Спадкодавець ОСОБА_3 заповів позивачу не конкретно визначене майно, а лише те, що належатиме йому на день смерті і на що за законом він матиме право, що також спростовує посилання позивача на те, що ОСОБА_3 заповів йому належний відповідачу житловий будинок.
Тому будь-яке речове право позивача, як спадкоємця після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , даним договором дарування не порушено, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі, поданій 16 грудня 2019 року, ОСОБА_1 , вважаючи, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 19 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 , укладений 17 червня 1997 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 .

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не неправильно застосовано норми ст. 225 ЦК України, оскільки правила вказаної статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Зазначає, що суд, в порушення вимог ст. 228 ЦПК України, самостійно прийняв рішення щодо дослідження доказів та їх порядку, а саме спочатку дослідив письмові докази, а лише потім допитав свідків.
Вважає, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимог належним чином не дослідив та не встановив фактичних обставин справи. 

21 січня 2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якому вона вказує, що апеляційна скарга за своїм характером не відповідає вимогам ЦПК України, так як в ній не зазначено в чому конкретно полягає порушення норм матеріального та процесуального права і така обставина є свідченням того, що у скаржника ОСОБА_1 відсутні будь-які аргументи в спростування законності рішення суду.
Оскаржуване рішення вважає законним і таким, що ухвалено на підставі всебічно досліджених доказів та у відповідності до норм матеріального права, що регулюють дані правовідносини.
Зазначає, що кваліфікуючи бажання ОСОБА_1 включити будинок до спадкової маси, як законний інтерес не вбачається за можливе, оскільки будинок не входив до складу спадщини, адже ОСОБА_3 за життя не спростував презумпцію правомірності правочину, а саме Договору дарування житлового будинку від 17 червня 1997 року чим практично визнав право власності на нього за ОСОБА_2 . 

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 30 січня 2020 року розгляд апеляційної скарги призначено на 19 лютого 2020 року на 14:00 год. з повідомленням учасників справи про дату, час та місце розгляду справи.

Фактичні обставини справи 
Відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 02 жовтня 2015 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Рацеве Чигиринського району Черкаської області помер ОСОБА_3 (т. 1 а.с.10).
Згідно з Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 08 травня 1998 року, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Рацеве Чигиринського району Черкаської області (т. 1 а.с. 9).
Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області 19 лютого 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 16, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він матиме право, останній заповів ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 11).
Згідно з договором дарування будинку від 17 червня 1997 року, посвідченого завідуючою Чигиринською державною нотаріальною конторою Кашицькою О. Г., та зареєстрованого в реєстрі за № 1288, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в с. Рацево, Чигиринського району Черкаської області на земельній ділянці розміром 2500 кв. м. (т. 1 а.с. 12).
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 54079333 від 26 лютого 2016 року, житловий будинок по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 з 26 лютого 2016 року на підставі договору дарування (т. 1 а.с. 13).
25 березня 1998 року ОСОБА_4 , через свого представника за довіреністю ОСОБА_3 , зверталася до Чигиринського районного суду із позовною заявою про визнання договору дарування будинку в с. Рацево Чигиринського району Черкаської області недійсним як такого, що укладений внаслідок обману та особою, яка не могла розуміти значення своїх дій (т. 1 а.с. 14).
Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 16 квітня 1998 року призначено у вказаній справі судово-психіатричну експертизу, виконання якої доручено комісії лікарів Черкаської обласної лікарні №1 (т. 1 а.с. 15). 
Відповідно до копії акту судово-психіатричної експертизи № 384 від 23 червня 1998 року ОСОБА_4 з осені 1996 року по день своєї смерті проявляла ознаки хронічної душевної хвороби у вигляді слабоумства на фоні склерозу судин головного мозку, що позбавляло її на момент укладення договору (17 червня 1997 року) та на момент складання доручення (12 вересня 1997 року) здатності правильно розуміти значення своїх дій та керувати ними (т. 1 а.с. 17-24, 94-95).
Під час перебування справи в провадженні суду та призначення по ній судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 померла, у зв`язку з чим провадження у справі ухвалою суду від 04 серпня 1998 року було закрито на підставі ст. 229 ЦПК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) (т. 1 а.с. 16).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення  учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).
Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. 
Оспорюваний договір дарування укладено 17 червня 1997 року, отже правовідносини між сторонами регулюються нормами діючого на час укладення договору ЦК Української РСР (у редакції Закону 1963 року).
Відповідно до ст. 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.
На час укладення спірного договору ЦК УРСР 1963 року не пов`язував момент виникнення права власності на нерухомість з моментом державної реєстрації договорів, що підлягали такій реєстрації. 
З матеріалів справи вбачається, що 17 червня 1997 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в с. Рацево, Чигиринського району Черкаської області, а 25 березня 1998 року ОСОБА_4 , інтереси якої представляв її син ОСОБА_3 , зверталася до Чигиринського районного суду із позовною заявою про визнання договору дарування недійсним як такого, що укладений внаслідок обману та особою, яка не могла розуміти значення своїх дій.
В рамках вказаної справи була проведена судово-психіатрична експертизи № 384 від 23 червня 1998 року, згідно якої ОСОБА_4 на момент укладення договору (17 червня 1997 року) та на момент складання доручення (12 вересня 1997 року) була позбавлена здатності правильно розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Однак, в процесі розгляду справи ОСОБА_4 померла, у зв`язку з чим провадження у справі ухвалою суду від 04 серпня 1998 року було закрито та зазначено, що ухвала може бути оскаржена до Черкаського обласного суду в 10 денний строк.
Відповідно до ст. 55 ЦК Української РСР, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.
Підставою для визнання правочину недійсним у відповідності до ст. 55 ЦК УРСР, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, при цьому необхідно враховувати умови фактичного стану, які не дозволяють фізичній особі адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину.
Для визнання правочину таким, що має дефекти волі і волевиявлення, а в решті є недійсним, суду необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: що особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати своїми діями.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.
Згідно п. 25 роз`яснення ВС України від 04 серпня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ (зобов`язання, що виникають з угод)», відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного суду України, даних у п.п. «е» п. 16 постанови від 28 квітня 1978 р. №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», визнання угоди недійсною може мати місце й після смерті громадянина, який був її учасником, у тому числі з підстав, передбачених ст. 55 ЦК. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцем померлого, іншими особами та прокурором.
Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. 
Згідно із вимогами ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.
Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
Аналіз змісту ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подання у державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Суд враховує ту обставину, що за життя ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_1 був подарований відповідачеві, а отже, не входив до спадкової маси після її смерті.
Однак, ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги після своєї матері ОСОБА_4 , вважаючи спірний договір недійсним та будучи обізнаним про наявний спір, мав право на оскарження ухвали про закриття провадження у справі про визнання вищевказаного договору дарування недійсним, однак даним правом не скористався.
Відповідно до ст. ст. 1216 - 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Тобто, спадкування є формою правонаступництва, що реалізується спадкоємцем в межах обсягу спадкової маси та не включає в себе процесуальні права та обов`язки спадкодавця, які ним не реалізовані за життя.
Отже, позивач ОСОБА_1 не був учасником спірних правовідносин, на момент закриття провадження у справі про визнання договору дарування недійсним як такого, що укладений внаслідок обману та особою, яка не могла розуміти значення своїх дій, не був спадкоємцем після ОСОБА_4 , до нього не перейшло право на спірний будинок в порядку спадкування смерті батька, який про відповідну ухвалу знав, в установленому на той час законом порядку її не оскаржував, а відтак питання про права та обов`язки ОСОБА_1 спірним договором не вирішувались.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 27 березня 2018 року у справі № 61-6331св18.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що будь-яке речове право позивача, як спадкоємця після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , спірним договором дарування не порушено, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Однак, мотивуючи підстави для відмови у позові суд першої інстанції керувався положеннями ч. 1 ст. 57 та ст. 52 ЦК УРСР, які визначають підстави недійсності угод укладених внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин та угоди, укладені громадянином, визнаним недієздатним та зазначив, що ОСОБА_4 не була визнана недієздатною і позивач не надав доказів, що відповідач скористався похилим віком ОСОБА_4 та змусила його підписати.
Водночас, позивач, звертаючись до суду, помилково керувався хоч і чинним ЦК України, вказував підставою недійсності правочину саме ч. 1 ст. 225 ЦК України, яка визначає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. 
Вказана стаття ЦК України кореспондує зі ст. 55 ЦК УРСР, якою суд першої інстанції і повинен був керуватися при розгляді даної справи.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 повторно посилається на норми чинного ЦК України та судову практику Верховного Суду, яка знову ж таки стосується застосування ст. 225 ЦК України, тоді як спірний договір укладений в 1998 році, а отже керуватись необхідно ЦК УРСР 1963 року.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки поданих та досліджених судом доказів та незгоди із висновками суду першої інстанції. 
Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову в позовних вимогах ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 
п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 19 листопада 2019 року скасувати. 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Чигиринська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 
Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року.

Головуючий         Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

Л. В. Нерушак