ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2020 р.	Справа № 641/13854/14-а	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.
за участю:
третьої особи та представника позивача: Лисенка П.С.,
представника відповідача (1): Трембач Н.В.,
представника відповідача (2): Жилки С.Е.,
представника відповідача (3): Тирон Л.В.,        
третьої особи: ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01.10.2019 року (головуючий суддя І інстанції: Курганникова О.А.) по справі № 641/13854/14-а
за позовом            ОСОБА_2  
до           Адміністрації Комінтернівського району Харківської міської ради ,           Харківської міської ради ,            ОСОБА_3 ,  треті особи:             ОСОБА_1 ,            ОСОБА_4 
про скасування рішень,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просила скасувати:
-  рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної ради від 19.02.2002 р. №46 «Про дозвіл на будівництво 2-о поверхового житлового будинку в домоволодінні по АДРЕСА_1 » на ім`я гр. ОСОБА_3 ;
-  рішення Комінтернівської районної ради від 20.03.2007 р. №66-2 «Про затвердження акту прийняття до експлуатації побудованого житлового будинку АДРЕСА_1 »  на ім`я гр. ОСОБА_3 ;
- рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної в місті Харкові ради від 17.04.2007 р. №108-100 «Про видачу Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, на ім`я ОСОБА_3 », яке зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.04.2007 р. згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «ХМБТІ» 28.04.2007 р.
Рішенням Комінтернівського  районного суду м.Харкова від 01.10.2019 р. позов залишено без задоволення.
ОСОБА_2 , не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
В обґрунтування вимог посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку. Також вказує, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, зокрема, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 виконала всі вимоги чинного законодавства, а саме виготовила проектну документацію на будівництво, отримала дозвіл на виконання будівельних робіт. Проте, в матеріалах справи відсутній зазначений дозвіл, а в комплекті документів, який було витребувано з архівного відділу ХМР немає жодного документу, оформленого відповідно до законодавства, які могли бути підставою для отримання дозволу. Крім того, судом помилково не  взято до уваги висновок експерта № СЕ-1201-1-755.16 за результатами проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 20.06.2017 року.  
Харківська міська рада (далі - відповідач 1) та ОСОБА_1 (далі - третя особа 1) подали відзиви на апеляційну скаргу, в якому просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зазначили, що оскаржувані рішення ради та виконавчого комітету вичерпали свою дію, оскільки за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на  нерухоме майно, а  тому відсутні підстави для їх скасування.
Адміністрація Комінтернівського району Харківської міської ради (далі - відповідач 2), ОСОБА_3 (далі - відповідач 3),   ОСОБА_4 (далі - третя особа 2) не надали відзив на апеляційну скаргу.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиви на неї, дослідивши докази по справі, дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно  свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 2-1371 від 27.06.1989 р. та договору купівлі-продажу від 31.01.2008 року (т. 1 а.с. 6, 7).
09.12.2000р. ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу , посвідченого нотаріально, придбала  домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складалося з житлового будинку літ. А-1 житловою площею 12,3 кв.м., житлового будинку літ.Б-1, житлової площею 22,3 кв.м., з надвірними будівлями. (а.с.34)
З 28.04.2007р. ОСОБА_3 є власником  житлового будинку літ Ж-2, житловою площею 71,4 кв.м. по АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності від 26.04.2007р. виданого Комінтернівською районною в м. Харкові радою. Підставою для видачі свідоцтва слугувало рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної в місті Харкові ради від 17.04.2007 р. №108-100  (т.4 а.с.33, 35, 39) 
19.02.2002р. рішенням виконавчого комітету Комінтернівської ради м .Харкові  № 46 надано дозвіл на будівництво 2 поверху житлового будинку в домоволодінні по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 
З 19.02.2008р. власником  житлового будинку літ Ж-2, житловою площею 71,4 кв.м. по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 25.07.2007р.  (т. 4 а.с.43,44)
Позивач вважає, що отримання ОСОБА_3 дозволу на будівництво та здійснення будівництва двоповерхового будинку по АДРЕСА_1 порушує її право власності, оскільки проектна документація розроблена із суттєвим порушенням ДБН 360-92, який затверджено наказом, Державного комітету у справах будівництва, архітектури і охорони історичного середовища N 44 від 17.04.1992р.  Зараз на території земельної ділянки позивача відбувається будівництво будівлі за периметром, визначеним передпроектною пропозицією № 0012/10 від 02.2010 р., власними силами із подальшим узаконенням згідно ч. 5 ст. 376 ЦК України. Наявністю збудованого будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_1 було порушено її первинне право на забудову території під літньою кухнею.
Вважаючи протиправними  рішення відповідача від 19.02.2002 р., 20.03.2007 р., 17.04.2007 р., позивач звернулась з цим позовом до суду.  
Розглядаючи дану справу та приймаючи рішення по суті позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує публічно-правовий спір, у зв`язку з чим розгляд даної справи слід здійснювати за правилами адміністративного судочинства.
Колегія не погоджується з висновками судів  з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист .
Згідно з п.п. 1, 2 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Статтею 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, іншого суб`єкта при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ст. 4 КАС України).
Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.
Разом із тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень.
Стаття 15 Цивільного кодексу України  передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Враховуючи зазначене,  не є публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.
З встановлених судовим розглядом фактичних обставин справи вбачається, що  в даному випадку виник спір з приводу порушення права на земельну ділянку.
Разом з тим, оскаржувані рішення відповідача прийняті відносно третьої особи - ОСОБА_3 , а не позивача. Також, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності, на підставі оскаржуваних рішень ради та виконавчого комітету, та в подальшому право власності на житловий будинок передано іншій особі ОСОБА_1 . 
Тобто предметом розгляду в цій справі є не  рішення органу місцевого самоврядування, як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, а приватний інтерес позивачки щодо набуття речових прав на нерухоме майно, яке знаходиться у власності в іншої фізичної особи, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
За таких обставин у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу нерухомого майна у власність, про надання дозволу на будівництво (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.
Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 20.09.2018 р. у справі  №816/389/15-а, від 05.05.2019 р. у справі №367/5344/17, Верховний Суд в постанові від 13.12.2019 р. у справі № 379/406/15-а.
Таким чином, спір у даній справі не є публічно-правовим, а має приватноправовий характер. З огляду на суб`єктний склад сторін спору його слід вирішувати за правилами цивільного судочинства.
За загальним правилом, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних,  житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (стаття 19 ЦПК України).
Крім того, суд першої інстанції безпідставно розглянув справу за участі в якості відповідача фізичної особи - ОСОБА_3 , оскільки громадяни України можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом  суб`єкта владних повноважень у випадках, передбачених ч.4 ст.50 КАС України, проте як в даному випадку позов пред`явлено фізичною особою. Отже спір між фізичними особами не є публчно-правовим, а тому не може вирішуватися судом адміністративної юрисдикції.
Згідно з п.1 ч.1  ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України  судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно ст.238 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення Комінтернівського  районного суду м.Харкова від 01.10.2019 року підлягає скасуванню, а провадження у даній справі - закриттю, з підстав не належності  розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства. Роз`яснити позивачу, що даний спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст. ст. 238, 308, 310, 315, 319, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2  задовольнити частково.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01.10.2019 року по справі № 641/13854/14-а  скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Адміністрації Комінтернівського району Харківської міської ради,  Харківської міської ради,   ОСОБА_3 ,   треті особи:  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про скасування рішень - закрити.
Роз`яснити позивачу, що зазначений спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	Т.С. Перцова    С.П. Жигилій   	
Повний текст постанови складено  20.01.2020 року