Постанова
Іменем України
 
19 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-2767/2009
провадження № 61-38917св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач - відкрите акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2018 року у складі судді Матвієнко Ю. О.,
 
у справі за позовом відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2009 року відкрите акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 15 червня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено генеральний договір на здійснення кредитних операцій № 06/2359Г-07 із подальшими змінами та доповненнями, відповідно до якого ВАТ «Універсал Банк» зобов`язався надати ОСОБА_1 послуги, шляхом укладення окремих угод на здійснення кредитних операцій в межах встановленого ліміту 2 500 000,00 дол. США. 
 
15 червня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 в рамках генерального договору укладено кредитний договір № 06/2359Г-01к-07, викладений в новій редакції відповідно до додаткової угоди № 1 від 15 лютого 2008 року, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 600 000,00 дол. США.
 
15 червня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 в рамках генерального договору укладено кредитний договір № 06/2359Г-02к-07, викладений у новій редакції відповідно до додаткової угоди № 1 від 15 лютого 2008 року, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 700 000,00 дол. США.
 
15 червня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 в рамках генерального договору було укладено кредитний договір № 06/2359Г-03к-07, викладений в новій редакції відповідно до додаткової угоди № 1 від 15 лютого 2008 року, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 200 000,00 дол. США.
 
30 листопада 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 в рамках генерального договору було укладено кредитний договір № 06/2359Г-04к-07, викладений у новій редакції відповідно до додаткової угоди № 1 від 15 лютого 2008 року, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 1 000 000,00 дол. США.
 
Відповідно до умов кредитних договорів (пункт 1.1) та додаткових угод до них (підпункт 1.3.1) відсоткова ставка за користування кредитними коштами в межах строку кредитування встановлена у розмірі 12,5 % річних, а за користування кредитним коштами понад термін користування кредитом (підвищена відсоткова ставка) - у розмірі 25 % річних.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за генеральним договором між банком та ОСОБА_3 15 червня 2007 року було укладено договір поруки № 06/2359дп-07, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобов`язався відповідати перед позивачем по зобов`язаннях ОСОБА_1 , що випливають з генерального кредитного договору, за яким останній зобов`язаний до 14 червня 2017 року повернути кредит у сумі 2 500 000,00 дол. США, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних, комісію у розмірі 1 % від початкової суми кредиту, штрафні санкції у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором.
 
Також з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за генеральним договором між банком та ОСОБА_2 15 червня 2007 року було укладено та нотаріально посвідчено іпотечний договір, викладений в новій редакції відповідно до додаткової угоди № 1 від 30 листопада 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як майновий поручитель зобов`язалася відповідати перед позивачем за кредитними зобов`язаннями.
 
Станом на 20 травня 2009 року загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами, укладеними в межах генерального договору становила 2 616 082,84 дол. США, що за курсом НБУ станом на 20 травня 2009 року становило 19 936 142,68 грн.
 
Позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суму заборгованості за кредитними договорами в розмірі 2 616 082,84 дол. США, що за курсом НБУ станом на 20 травня 2009 року становило 19 936 142,68 грн, а також звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 червня 2010 року за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , позов задоволено частково.
 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ВАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитними договорами № 06/2359Г-01к-07 (№1), № 06/2359Г-02к-07 (№2), № 06/2359Г-03к-07 (№3) від 15 червня 2007 року та № 06/2359Г-04к-07 (№4) від 30 листопада 2007 року на загальну суму 19 936 142,68 грн та звернуто стягнення на предмет іпотеки: майновий комплекс та земельну ділянку площею 4,9602 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що умови кредитних договорів від 15 червня 2007 року № 06/2359Г-01к-07, 06/2359Г-02к-07, 06/2359Г-03к-07 та від 30 листопада 2007 року № 06/2359Г-04к-07, укладених в межах генерального договору на здійснення кредитних операцій від 15 червня 2007 року № 06/2359Г-07 виконані не були, також відповідачі не виконали свої договірні зобов`язання щодо вчасного погашення кредиту і нарахованих процентів.
 
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2018 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2009 року відмовлено.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що  ОСОБА_1 21 червня 2018 року подав апеляційну скаргу з пропуском строку на апеляційне оскарження, а також не долучив доказів на підтвердження обставин визначених у пунктах 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України, що виключають можливість відкриття апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати і передати справу на розгляд до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її з Броварського міськрайонного суду Київської області.
 
03 жовтня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 03 лютого 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановлював факт отримання ОСОБА_1 повного тексту рішення першої інстанції, а також не приділив належної уваги тому факту, що ОСОБА_1 не був повідомлений належним чином про судове засідання, яке відбулося 07 грудня 2009 року.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
У жовтні 2018 року ПАТ «Універсал Банк» надіслало відзив на касаційну скаргу у якому зазначає, що зміст рішення суду першої інстанції був добре відомий ОСОБА_1 задовго до 11 червня 2018 року. Дії відповідачів свідчать про намагання уникнути відповідальності за рішенням суду, яке набрало законної сили.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Суд установив, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2009 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 16 червня 2010 року, по цивільній справі № 2-2767/09 за позовом ВАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості позов задоволено частково: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ВАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитними договорами № 06/2359Г-01к-07 (№1), № 06/2359Г-02к-07 (№2), № 06/2359Г-03к-07 (№3) від 15 червня 2007 року та № 06/2359Г-04к-07 (№4) від 30 листопада 2007 року на загальну суму 19 936 142,68 грн та звернуто стягнення на предмет іпотеки: майновий комплекс та земельну ділянку площею 4,9602 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 
 
1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 
 
2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права».
 
Як засвідчує позиція Суду, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і держава не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.
 
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває у межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від суді вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумінні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
 
Поновлення процесуального строку зі спливом зазначеного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня               2008 року у справі «Пономарьов проти України»).
 
Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
 
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
 
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеження, встановлені державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
 
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
 
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 у вказаній справі був залучений до її розгляду з моменту відкриття провадження, неодноразово повідомлявся про розгляд вказаної цивільної справи, викликався у судові засідання (т. 1 а. с. 137, 154), його інтереси представляв ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 125), що також брав участь у судових засіданнях та подавав клопотання, що підтверджується матеріалами справи (т. 1 а. с. 131, 135, 145, 158, 160).
 
Разом з тим, ОСОБА_1 брав участь у розгляді апеляційної скарги ОСОБА_3 на оскаржуване рішення у 2010 році, уповноваживши ОСОБА_5 представляти свої інтереси в суді апеляційної інстанції (т. 1 а. с. 190, 216, 220, 223).
 
У статті 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
 
У своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
 
Звернувшись з апеляційною скаргою у червні 2018 року на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2009 року, ОСОБА_1 до апеляційної скарги не долучив доказів на підтвердження обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України, що виключають можливість відкриття апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою.
 
Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Отже, ураховуючи те, що  ОСОБА_1  звернувся із апеляційною скаргою на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2009 року з пропуском строку на апеляційне оскарження понад 9 років і доказів на підтвердження наявності обставин, за яких судове рішення підлягало б апеляційному перегляду, не надав, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.
 
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись статтями 389, 400, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
 
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий      Судді:	В. С. Висоцька      А. І. Грушицький      І. В. Литвиненко 	
     	    В. В. Сердюк      І. М. Фаловська