П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2020 року
м. Київ
Справа № 1.380.2019.001073
Провадження № 11-709апп19
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Прокопенка О. Б.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П.,               Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - відділ ДВС) про визнання постанови такою, що не підлягає виконанню, та повернення стягнутої суми виконавчого збору
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року (суддя Москаль Р. М.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року (судді Гінда О. М., Заверуха О. Б., Ніколін В. В.),
УСТАНОВИЛА:
26 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив визнати такою, що не підлягає виконанню, постанову державного виконавця відділу ДВС від 26 червня 2018 року ВП № 53718322 про стягнення 144 376 грн 56 коп. виконавчого збору, а також повернути позивачу 36 тис. грн, стягнутих на виконання цієї постанови.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що Залізничний районний суд міста Львова ухвалою від 14 січня 2019 року скасував заочне рішення цього суду від 19 грудня 2016 року у справі № 161/6131/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, яке було підставою для видачі 14 березня 2017 року виконавчого листа та в межах примусового виконання якого відповідачем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору.
У зв`язку з наведеним позивач 14 лютого 2019 року звернувся до відділу ДВС з проханням скасувати постанову ВП № 53718322 від 26 червня 2018 про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, завершити виконавчі провадження та повернути стягнуті на виконання цих постанов кошти. Однак відповідач відмовив у здійсненні таких дій, тому                   ОСОБА_1 змушений звернутися до суду із цим позовом на захист його порушеного права щодо визнання постанови про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконання.
Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 11 березня 2019 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року, відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вказавши на те, що цю справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Судами встановлено, що 19 грудня 2016 року Залізничний районний суд міста Львова ухвалив заочне рішення у справі № 161/6131/16-ц, яким задовольнив позов Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 та стягнув з останнього 1 443 765 грн 59 коп. боргу за кредитним договором. Зазначене заочне рішення набрало законної сили 13 березня 2017 року, 14 березня 2017 року на його примусове виконання видано виконавчий лист.
10 квітня 2017 року державний виконавець відділу ДВС прийняв постанову ВП                 № 53718322 про відкриття виконавчого провадження, а 26 червня 2018 року на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України від 2 червня 2016 року                     № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII)прийняв постанову ВП № 53718322 про повернення виконавчого документа стягувачу (за заявою стягувача).
Крім того, 26 червня 2018 року державний виконавець прийняв постанову ВП                № 53718322 про стягнення виконавчого збору, якою на підставі статті 27 згаданого вище Закону постановив стягнути з боржника ( ОСОБА_1 ) виконавчий збір в сумі 144 376,56 грн. 30 липня 2018 року прийнято постанову ВП № 56874076 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови від                   26 червня 2018 року про стягнення виконавчого збору.
14 січня 2019 року Залізничний районний суд міста Львова скасував заочне рішення цього суду від 19 грудня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.
14 лютого 2019 року представник позивача звернувся до відділу ДВС із заявою, в якій повідомив про скасування заочного рішення та просив скасувати постанову ВП № 53718322 від 26 червня 2018 року про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, завершити виконавчі провадження та повернути стягнуті на виконання цих постанов кошти.
Листом від 22 лютого 2019 року відповідач направив представнику позивача лист № 4865, яким повідомив про відсутність підстав для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження або постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, повернення стягнутих коштів.
Відмовляючи у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору винесена в межах виконавчого провадження, відкритого з метою примусового виконання заочного рішення Залізничного районного суду міста Львова про стягнення кредиторської заборгованості на підставі виданого цим судом виконавчого листа, то визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, належить до юрисдикції зазначеного суду (який видав виконавчий документ) та має здійснюватися за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), що регламентує вирішення процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).
Не погодившись зі згаданими вище судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати прийняті ними ухвалу й постанову щодо відмови у відкритті провадження в адміністративній справі за його позовом та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.
Скаргу мотивовано тим, що позов ОСОБА_1 за своєю правовою природою подібний до спору з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення, зокрема, виконавчого збору, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання виконавчих документів. При цьому імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIIIзакріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
Відділ ДВС відзиву на касаційну скаргу суду не надав.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із частиною першою статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.
Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.
Отже, постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.
Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.
Відповідно до статті 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Згідно із частиною першою статті 448 ЦПК скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу, за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються.
За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК).
Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК, та його примусовим виконанням.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Частиною першою статті 287 КАС передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом № 1404-VIII, згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Таким чином, Закон № 1404-VIIIустановлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Беручи до уваги наведені правові норми у контексті вирішення питання юрисдикційної належності спору, що виник у зв`язку з прийняттям постанови про стягнення виконавчого збору, здійсненням виконавчого провадження на виконання такої постанови та стягненням з боржника зазначеного збору, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що розгляд таких спорів віднесено до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 є помилковими.
Слід також врахувати й те, що Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, прийнятої під час дії Закону № 1404-VIII, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця (постанови від 6 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц, від                      20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17, від 17 жовтня 2018 року у справі               № 826/5195/17 та інші).
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про непоширення юрисдикції адміністративного суду на цей спір ґрунтуються на неправильному застосуванні норм права.
За правилами частини першої статті 353 КАС підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу для продовження розгляду.
Ураховуючи наведене, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню,                  а ухвала Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня                   2019 року - скасуванню з направленням справи до Львівського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 359 КАС, Велика Палата Верховного Суду 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня                   2019 року скасувати.
3. Справу за позовом ОСОБА_1 до Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання постанови такою, що не підлягає виконанню, та повернення стягнутої суми виконавчого збору - направити для продовження розгляду до Львівського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач	 	О. Б. Прокопенко	
Судді:	Н. О. Антонюк	Л. М. Лобойко	
 	С. В. Бакуліна	Н. П. Лященко	
 	В. В. Британчук	В. В. Пророк	
 	Ю. Л. Власов	Л. І. Рогач	
 	Д. А. Гудима	О. М. Ситнік	
 	Ж. М. Єленіна	О. С. Ткачук	
 	О. Р. Кібенко	В. Ю. Уркевич	
 	В. С. Князєв	О. Г. Яновська