ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
16 січня 2020 року                                                                      м. Київ
 
справа № 756/5641/19
 
провадження № 22-ц/824/65/2020
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
при секретарі  - Ярмак О.В.
 
сторони :
позивач - Акціонерне товариство «Комерційний банк «Глобус»
 
відповідач -     ОСОБА_1 
             
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року у складі судді Жука М.В., повний текст складений 30.09.2019 року, 
встановив:
 
У квітні 2019 року позивач АТ «КБ «Глобус» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи ТОВ «Сівер Хаус», ТОВ «Реодон ЛТД», про стягнення заборгованості.
Мотивуючи свої вимоги позивач посилається на те, що 07 вересня 2018 року між ПАТ «КБ «Глобус», правонаступником якого є АТ «КБ «Глобус», та ТОВ «Сівер Хаус» укладено договір гарантії та видано банківську гарантію на забезпечення виконання договору на суму 480 887, 98 грн. 
Виконання Принципалом обов`язків за договором гарантій, а саме відшкодування суми гарантійного платежу за гарантією; сплати комісії Банку-гаранту за надання гарантії; сплати процентів за користування грошовими кошами за період починаючи з одинадцятого робочого дня з дати здійснення гарантійного платежу до дати його відшкодування Принципалом; штрафних санкцій; інших платежів передбачених договором гарантії, забезпечувались договором поруки         № 10938/ЮПОР-18 від 07 вересня 2018 року з фізичною особою ОСОБА_1 .  
Враховуючи, що внаслідок неналежного виконання ТОВ «Сівер Хаус» договірних зобов`язань АТ «КБ «ГЛОБУС» проведено оплату за гарантією на користь АТ «Укртрансгаз» у розмірі 480 877, 98 грн., з яких 100 000 грн. банку компенсовано іншим поручителем, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 як з поручителя на його користь 380 877, 98 грн. у відшкодування гарантійного платежу та 3 230, 03 грн. пені.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_1 пояснив, що допущені порушення в письмовій вимозі Бенефіціара, давали право банку не виконувати гарантійний платіж за Банківською гарантією № 10930 від 07 вересня 2018 року. Разом з тим, Банк-гарант належно не повідомив Принципала про одержання письмової вимоги від Бенефіціара , а згодом і про здійснення гарантійного платежу на користь Бенефіціара , що в свою чергу не дало можливості Принципалу виконати обов`язки належним чином. Відповідач також зазначив, що в доданих до позовної заяви доказах відсутні будь-які поштові повідомлення або розписки про вручення Принципалу повідомлень від Банку-гаранта. Тобто строк виконання зобов`язань є таким, що не настав.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року позов АТ «КБ «Глобус» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «Глобус» 380 877, 98 грн. у відшкодування гарантійного платежу, 3 320, 03 грн. пені та 5 762, 97 грн. судового збору, а всього 389 960, 98 грн. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ «КБ «Глобус».
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 наголошує на тому, що виконання зобов`язання з відшкодування гарантійного платежу та пені у відповідності до п. 3.3. договору гарантії та п. 3.2. договору поруки визначено моментом пред`явлення вимоги (повідомлення), а АТ «КБ «Глобус» не надав доказів направлення та отримання апелянтом вимоги (повідомлення) про здійснення ним на користь Бенефіціара гарантійного платежу. А тому, ОСОБА_1 вважає, що його обов`язок виконувати зобов`язання з відшкодування гарантійного платежу та пені, на момент подачі АТ «КБ «Глобус» позову, в нього ще не настав.
В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 просив скаргу задовольнити, з викладених у ній підстав.
Позивач АТ «КБ «Глобус», будучи належним чином повідомлений про день, місце та час розгляду апеляційної скарги,  до суду апеляційної інстанції свого представника не направив, посилаючись на участь представника в іншому судовому процесі, надавши клопотання про відкладення розгляду справи,  проте відсутні підстави вважати неявку представника позивача з поважних причин, приймаючи до уваги регламентовані строки розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вирішила за можливе провести судове засідання у відсутність представника позивача, згідно ст. 372 ЦПК України.
Треті особи: ТОВ «Сівер Хаус» та ТОВ «Реодон ЛТД», належним чином повідомлені про день, місце та час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленням про вручення судових повісток, до суду своїх представників не направили, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутність.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, яким чинні Господарський процесуальний кодекс України та Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України у редакції вищевказаного Закону (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 
Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України (тут і далі у редакції вищевказаного Закону). 
Так, за змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
З аналізу наведеного вище пункту вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
За змістом частини першої статті 546 ЦК України  виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
Відповідно до положень статей 553, 554, 626 ЦК України за договором поруки, який є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.
Виходячи з аналізу змісту та підстав поданого позову,  АТ «КБ «Глобус», як банк-гарант, який здійснив оплату на користь Бенефіціара АТ «Укртрансгаз» за договором про надання гарантії, укладеним Банком з ТОВ «Сівер Хаус», подав до суду в порядку цивільного судочинства позов до фізичної особи, як поручителя за договором поруки, що укладений на забезпечення зобов`язання за вищевказаним договором гаранти, сторонами якого є юридичні особи. Тобто, між позивачем та відповідачем наявний спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами ГПК України.
Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
Вказуючи, що прийняття до розгляду господарським судом позову до фізичної особи неминуче порушить права та законні інтереси цієї особи, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що за статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а випадки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, чітко визначені положеннями статті 20 ГПК України (як приклад, пункти 5, 10, 14 статті 20 ГПК України).
Отже, враховуючи викладене, з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.
Положення пункту 1 частини першої статі 20 ГПК України не пов`язують також належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи -підприємці, з об`єднанням таких позовних вимог із вимогами до особи - боржника за основним зобов`язанням.
Відтак, висновок суду першої інстанції про вирішення справи в порядку цивільного судочинства не відповідає наведеним вище нормам процесуального права, оскільки такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства.
Відповідно до ч.1 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із закриттям провадження у даній справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст.ст. 374, 377, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

 
 постановив :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року скасувати, провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» до ОСОБА_1 , треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Сівер Хаус», Товариство з обмеженою відповідальністю «Реодон ЛТД», про стягнення заборгованості - закрити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                              

 
Судді :