ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/2704/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕННИЙ ХЛІБ"
на рішення Господарського суду Одеської області від 29.10.2019, прийняте суддею Гутом С.Ф., м. Одеса, повний текст складено 04.11.2019,
у справі №916/2704/19
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОТАЛ ФЛЮІД МЕНЕДЖМЕНТ"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕННИЙ ХЛІБ"
про стягнення 101 876,85 грн
ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОТАЛ ФЛЮІД МЕНЕДЖМЕНТ" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕННИЙ ХЛІБ", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача борг у загальній сумі 101876,85 грн, з яких: 91001,42 грн основної заборгованості, 10007,42 грн пені та 868,01 грн 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки №30 від 30.01.2018.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 16.09.2019 відкрито провадження у справі №916/2704/19.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.10.2019 у справі №916/2704/19 (суддя Гут С.Ф.) позов задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕННИЙ ХЛІБ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОТАЛ ФЛЮІД МЕНЕДЖМЕНТ" 91001,42 грн заборгованості за поставлений товар, 10007,42 грн пені, 868,01 грн 3% річних, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 10815,11 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на доведеність позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки №30 від 30.01.2018, а відтак на правомірність заявлення вимог про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним договором, відсотків річних та пені.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕННИЙ ХЛІБ" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 29.10.2019 у справі №916/2704/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що при постачанні товару позивач не надав відповідачу оригінали видаткових накладних, рахунків-фактур та належним чином оформлених товарно-транспортних накладних, які є обов`язковими документами для здійснення відповідачем оплат згідно з умовами договору поставки, а тому останній звільняється від відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором №30 від 30.01.2018.
Скаржник також наголошує на тому, що у видаткових накладних, по яким, як вважає позивач, наявна сума боргу, відсутні дата договору, посада уповноваженої особи зі сторони отримувача, а відтак ці видаткові накладні не є підставою для визнання господарської операції.
Крім того, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що повноваження щодо нібито отримання товару за договором №30 від 30.01.2018 зі сторони відповідача від імені юридичної особи не підтверджені жодним документом.
Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).
Станом на 01.01.2019 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 1921 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік").
Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (101876,85 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕННИЙ ХЛІБ" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.12.2019 у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОТАЛ ФЛЮІД МЕНЕДЖМЕНТ" у визначений судом апеляційної інстанції строк надіслало відзив на апеляційну скаргу, в якому висловило заперечення щодо її задоволення. 
Зокрема, позивач зазначає про те, що товар за видатковими накладними покупцем був прийнятий без будь-яких заперечень, відмови від укладеного договору або повернення товару з боку покупця не було, прийом товару за кількістю здійснювався на підставі видаткових накладних (специфікацій), а за якістю- згідно з документами, що підтверджують якість товару, і будь-яких вимог або претензій від відповідача про надання йому документів, яких не вистачає, останнім не пред`являлось.
Позивач також акцентує увагу суду на тому, що доводи апелянта щодо відсутності у неоплачених покупцем видаткових накладних дати договору не відповідають дійсності і спрямовані на введення суду в оману, як і посилання на те, що отримання товару зі сторони відповідача від імені юридичної особи не підтверджені жодним документом, оскільки у наданих суду видаткових накладних у розділі «підстава» зазначено «договір №30 від 30.01.2018» та до кожної видаткової накладної додано довіреність, яка видана повноважній особі апелянта на отримання товарно-матеріальних цінностей.
Крім того, позивачем подано клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи №916/2704/19 у Південно-західному апеляційному господарському суді у розмірі 5800 грн. До вказаного клопотання позивачем додано копії договору №01/02/18 від 01.02.2018 про надання правової допомоги, додаткової угоди до вказаного договору від 20.12.2019, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №3617 від 20.10.2010, звіт адвоката №1 від 26.12.2019, акт приймання-передачі наданих послуг від 26.12.2019 на суму 5880 грн та копію платіжного доручення №2888 від 26.12.2019.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.
Між Товариством з обмеженою відповідальністю “ТОТАЛ ФЛЮІД МЕНЕДЖМЕНТ” (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “ПІВДЕННИЙ ХЛІБ” (Покупець) укладений договір поставки №30 від 30.01.2018 (далі- договір №30 від 30.01.2018), за умовами якого Постачальник зобов`язався поставляти і передавати партіями у власність Покупцю, а Покупець приймати та оплачувати на умовах даного Договору мастильні матеріали, в подальшому у тексті іменується — Товар, зазначений в специфікаціях і накладних.
Найменування (номенклатура, асортимент), кількість та ціна товару, що постачається за цим договором, вказується у специфікаціях, які після підписання сторонами становлять невід`ємні частини цього договору. Товар, поставка якого здійснюється за цим договором, постачається Покупцю окремими партіями відповідно до підписаних сторонами специфікацій (пункт 1.2, 1.3 договору №30 від 30.01.2018).
Відповідно до пункту 2.1 договору №30 від 30.01.2018 загальна вартість цього договору складається з суми вартості поставлених партій товару відповідно до підписаних сторонами специфікацій. Орієнтовна, попередньо узгоджена сторонами вартість договору, з урахування строку, на який його укладено, становить 500 000,00 грн., в т.ч. ПДВ - 83 333,33 грн. Ціни на товар, погоджені сторонами у специфікаціях за цим договором, не можуть змінюватися в односторонньому порядку.
Пунктом 2.2 договору №30 від 30.01.2018 встановлено, що розрахунки за цим договором за товар здійснюються у національній валюті України у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.
Сторонами у пункті 2.3 договору поставки №30 від 30.01.2018 узгоджено, що оплата вартості товару здійснюється відповідачем у безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок позивача грошових коштів протягом 14 банківських днів з моменту поставки відповідної партії товару (з дати, зазначеної у відповідній підписаній сторонами видатковій накладній щодо передачі партії товару).
Згідно з пунктом 2.4 договору №30 від 30.01.2018 датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку Покупця на поточний рахунок постачальника.
Строк поставки Товару погоджується сторонами у специфікаціях до цього договору. Передача та прийом кожної партії Товару здійснюється на підставі поданого покупцем замовлення та оформляється підписанням обома сторонами відповідної видаткової накладної (пункти 3.2, 3.3 договору №30 від 30.01.2018). 
Відповідно до пунктів 3.11, 3.12 договору №30 від 30.01.2018 при прийманні-передачі товару постачальник зобов`язаний передати покупцю оригінали наступних документів: видаткову накладну, рахунок-фактуру, документи, що підтверджують якість товару. При відсутності під час приймання-передачі товару або неналежному оформленні документів, Покупець має право за своїм вибором відмовитися від прийому товару або вимагати від Постачальника передати йому по факсимільному зв`язку копії зазначених документів з обов`язковим наданням належним чином оформлених документів протягом п`яти календарних днів від дати поставки.
У пункті 4.4 договору №30 від 30.01.2018 встановлено, що за прострочення здійснення розрахунку за товар Покупець зобов`язаний виплатити на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період прострочення, від вартості несвоєчасно оплаченого товару за кожний день прострочення платежу. 
На виконання умов договору №30 від 30.01.2018 та узгоджених сторонами специфікацій №7 від 14.02.2019, №8 від 04.03.2019, №10 від 03.04.2019 Постачальником поставлено, а уповноваженими представниками Покупця прийнято товар (олива біла PETROYAG Oyster 259) на загальну суму 95   947,20 грн з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковими накладними: №ПКН+У037445 від 04.03.2019 на суму 9594,72 грн з урахуванням ПДВ, №ПКН+У037104 від 14.03.2019 на суму 28784,16 грн з урахуванням ПДВ, №ПКН+У037715 від 26.03.2019 на суму 9594,72грн з урахуванням ПДВ, №ПКН+У038236 від 10.04.2019 на суму 47973,60 грн з урахуванням ПДВ, складеними та підписаними сторонами договору поставки №30 від 30.01.2018.
За отриманий товар відповідач розрахувався частково, а саме: перерахував на рахунок позивача 4945, 78 грн, про що свідчать платіжні доручення №16477 від 06.05.2019, №16512 від 07.06.2019, №16541 від 08.05.2019, №16580 від 10.05.2019, №16634 від 13.05.2019.
Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 91001,42 грн основної заборгованості, 10007,42 грн пені та 868,01 грн 3% річних.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки №30 від 30.01.2018, а відтак і правомірності заявлення вимог про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним договором, відсотків річних та пені.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
Згідно зі статтею 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №30 від 30.01.2018 є договором поставки.
Згідно з приписами частини першої статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).
Виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом, укладений між сторонами договір №30 від 30.01.2018 є належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
За умовами пунктів 2.3, 2.4 договору №30 від 30.01.2018 оплата вартості товару здійснюється відповідачем у безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок позивача грошових коштів протягом 14 банківських днів з моменту поставки відповідної партії товару (з дати, зазначеної у відповідній підписаній сторонами видатковій накладній щодо передачі партії товару); датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку Покупця на поточний рахунок постачальника.
Місцевим господарським судом встановлено, що за отриманий товар відповідач розрахувався частково, а саме: перерахував на рахунок позивача 4945,78 грн, про що свідчать платіжні доручення №16477 від 06.05.2019, №16512 від 07.06.2019, №16541 від 08.05.2019, №16580 від 10.05.2019, №16634 від 13.05.2019, при цьому у матеріалах справи відсутні докази здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю «ПІВДЕННИЙ ХЛІБ» повної оплати за отриманий товар.
Враховуючи наведені норми права, узгоджені сторонами умови договору №30 від 30.01.2018, відсутність у матеріалах справи доказів своєчасного та повного проведення оплати за поставлений товар, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІВДЕННИЙ ХЛІБ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ТОТАЛ ФЛЮІД МЕНЕДЖМЕНТ” 91001,42 грн основної заборгованості.
Крім того, позивачем було заявлено вимоги про стягнення з відповідача 10007,42 грн пені та 868,01 грн відсотків річних, нарахованих за несвоєчасне виконання умов договору №30 від 30.01.2018.
Як зазначалося вище, в силу пункту 2.3 договору №30 від 30.01.2018 Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику вартість товару шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок останнього протягом 14 банківських днів з моменту поставки відповідної партії товару (з дати, зазначеної у відповідній накладній). 
Відтак, враховуючи те, що поставка товару відбулася 04.03.2019 за видатковою накладною №ПКН+У037445, 14.03.2019 за видатковою накладною №ПКН+У037104, 26.03.2019 за видатковою накладною №ПКН+У037715 та 10.04.2018 за видатковою накладною №ПКН+У038236, прострочення  виконання зобов`язання з оплати за поставлений товар у відповідача виникло з 17.04.2019, 26.04.2019, 12.05.2019 та 28.05.2019 відповідно.
Колегія суддів зазначає, що невиконання грошового зобов`язання правильно кваліфіковане судом як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
За невиконання або неналежне виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, винна сторона несе відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством (пункт 4.1 договору №30 від 30.01.2018).
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування відсотків річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що позивачем правомірно нараховано відповідачу 3% річних у сумі 868,01 грн за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором №30 від 30.01.2018 за період з 17.04.2019 по 05.09.2019.
Згідно з приписами статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За умовами частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
За умовами пункту 4.4 договору №30 від 30.01.2018 за прострочення здійснення розрахунку за товар Покупець зобов`язаний виплатити на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період прострочення, від вартості несвоєчасно оплаченого товару за колений день прострочення платежу. 
За таких обставин позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню на загальну суму 10007,42 грн: за несвоєчасну оплату товару поставленого 04.03.2019 за період з 17.04.2019 по 05.09.2019, за несвоєчасну оплату товару поставленого 14.03.2019 за період з 26.04.2019 по 05.09.2019, за несвоєчасну оплату товару поставленого 26.03.2019 за період з 12.05.2019 по 05.09.2019, за несвоєчасну оплату товару поставленого 10.04.2019 за період з 28.05.2019 по 05.09.2019.
Доводи скаржника про те, що позивач не надав йому оригінали видаткових накладних, рахунків-фактур та належним чином оформлених товарно-транспортних накладних, а тому він звільняється від відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором №30 від 30.01.2018, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки товар був прийнятий відповідачем без будь-яких зауважень і доказів відмови від прийому товару матеріали справи не містять, як не містять і доказів звернення до позивача з відповідною вимогою про надання таких документів. При цьому судом апеляційної інстанції враховується, що алгоритм дій покупця у випадку ненадання йому необхідних документів узгоджений сторонами  у пункті 3.2 договору №30 від 30.01.2018, відповідно до якого покупець у такому випадку має право або відмовитись від прийому товару, або вимагати від постачальника передати йому по факсимільному зв`язку копії зазначених документів, і жодним із цих шляхів відповідач не скористався.
Твердження Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІВДЕННИЙ ХЛІБ» про відсутність у видаткових накладних  №ПКН+У037445 від 04.03.2019, №ПКН+У037104 від 14.03.2019, №ПКН+У037715 від 26.03.2019, №ПКН+У038236 від 10.04.2019  посилань на дату договору спростовуються змістом цих накладних, копії яких наявні у матеріалах справи.
Посилання апелянта на те, що повноваження на отримання товару за договором №30 від 30.01.2018 зі сторони відповідача від імені юридичної особи не підтверджені жодним документом є безпідставними та також спростовуються матеріалами справи, зокрема доданими до кожної з перелічених вище накладних довіреностями, виданими скаржником на отримання уповноваженим ним особам товарно-матеріальних цінностей, зокрема №92 від 04.03.2019, №104 від 14.03.2019, №122 від 26.03.2019, №146 від 10.04.2019.
Відповідно до приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. 
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 29.10.2019 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.
Позивачем подано клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи №916/2704/19 у Південно-західному апеляційному господарському суді у розмірі 5800 грн.
          На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції, позивачем надано копії договору №01/02/18 від 01.02.2018 про надання правової допомоги, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю  "ТОТАЛ ФЛЮІД МЕНЕДЖМЕНТ" та адвокатом Дучал О.Ф., додаткової угоди до вказаного договору від 20.12.2019, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №3617 від 20.10.2010, звіт адвоката №1 від 26.12.2019, акт приймання-передачі наданих послуг від 26.12.2019 на суму 5880 грн та копію платіжного доручення №2888 від 26.12.2019 про сплату Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОТАЛ ФЛЮІД МЕНЕДЖМЕНТ"  на користь адвоката Дучал О.Ф. 5880 грн, в якому в графі "призначення платежу" зазначено "оплата за надання правової допомоги згідно договору №01/02/18 від 01.02.2018".
Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За умовами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
В силу статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до частин першої, третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, беручи до уваги рішення місцевого господарського суду про задоволення позову у повному обсязі, апеляційний господарський суд зазначає, що в силу процесуального імперативу інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, витрати позивача на професійну правничу допомогу, покладаються на відповідача.
Згідно з частинами першою, другою статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
В силу приписів частини третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №916/1340/18.
Відповідно до положень статті 282 Господарського процесуального кодексу України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З огляду на вищевикладене та враховуючи документальне підтвердження Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОТАЛ ФЛЮІД МЕНЕДЖМЕНТ" понесених ним у зв`язку з переглядом даної справи апеляційним господарським судом судових витрат на суму 5880 грн, колегія суддів вважає за можливе стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕННИЙ ХЛІБ" на користь позивача вищезазначену суму витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в суді апеляційній інстанції.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України також покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІВДЕННИЙ ХЛІБ» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 29.10.2019 у справі №916/2704/19 - без змін.
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи в апеляційній інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «ПІВДЕННИЙ ХЛІБ».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІВДЕННИЙ ХЛІБ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОТАЛ ФЛЮІД МЕНЕДЖМЕНТ" 5880 грн витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в апеляційній інстанції.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку, в строк та у випадках, визначених статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 17.02.2020.

Головуючий суддя                                                                       С.В. Таран

Суддя                                                                                           Л.О. Будішевська

Суддя                                                                                           Л.В. Поліщук