КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
Справа № 761/47305/18	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3398/2020	 	
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.	 	
 
            25 лютого 2020  року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
            Головуючого - Семенюк Т.А
            Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,
            при секретарі - Хоменко І.О.,
розглянувши в судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування спадковим майном,-
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування спадковим майном, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 ,  яка є тіткою ОСОБА_2 . 
В строк до 6-ти місяців після відкриття спадщини, позивач звернулась із письмовою заявою про прийняття спадщини у Першу Київську державну нотаріальну контору, де 18 жовтня 2016 року  заведено спадкову справу за №1202/2016.
ОСОБА_3 , яка є двоюрідною онукою померлої, звернулась до Третьої Київської державної нотаріальної контори з заповітом, посвідченим Жовнівською сільською радою Бережанського району Тернопільської області від 20 грудня 2010 року, за яким нібито ОСОБА_4 заповіла  ОСОБА_3 усе своє спадкове майно.
Однак, за висновками двох судово-почеркознавчих експертиз, проведеними Тернопільським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України № 1.1-283/17 від 5 жовтня 2017 року та Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Тернопільського відділення МЮ України №613/614/18-22 від 21 вересня 2018 року в рамках кримінального провадження № 12017210040000127 від 26 травня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого, частиною 1 статті 358 КК України за фактом підроблення заповіту ОСОБА_4 у Жовнівській сільській раді, встановлено, що Заповіт, посвідчений Жовнівською сільською радою Бережанського району Тернопільської області від 20 грудня 2010 року на користь відповідача, складений особою, яка не мала на це права. 
Тобто, ОСОБА_4 даний заповіт не укладала та не підписувала, що вказує на відсутність волевиявлення заповідача заповісти своє нерухоме майно відповідачу. Між тим, відповідач не маючи документа, що підтверджує її право власності на квартиру померлої ОСОБА_4 , заволоділа ключами від даної квартири та користується нею на власний розсуд. 
Зазначила, що відповідач чинить перешкоди у здійсненні такого права позивачем, зокрема, не дозволяє заходити та перебувати у спадковому приміщенні, заперечує право позивача на володіння та користування цим майном, не надає ключі від вхідних дверей спадкової квартири.
У зв`язку із викладеним, просила зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод у здійсненні права користування ОСОБА_2 спадковим майном як особою, яка прийняла спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 у вигляді однокімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, у спосіб надання останній ключів від вхідних дверей вищевказаної квартири.
            Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року позовну заяву залишено без задоволення.
            Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню.
Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , про що відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві здійснено відповідний актовий запис № 11572, та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 від 26 липня 2016 року.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складалась з: квартири АДРЕСА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що спадкоємцями померлої ОСОБА_4 є її племінниця ОСОБА_2 (рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2016 року) та двоюрідна онука ОСОБА_3 (рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 21 липня 2017 року) (а.с.29-34).
18 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.37).
10 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Третьої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.142-143).
Постановою державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори від 20 лютого 2017 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з ненаданням правовстановлюючого документа (а.с.42).
Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно  статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини, як це передбачено статтею 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до положення статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.
За статтею 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. В свою чергу, особа, яка має речові права на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника цього майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (захист права власності).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів прийняття спадщини  та того, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .
Проте, з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.
Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Як вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року визнано недійсним заповіт, посвідчений Жовнівською сільською радою Бережанського району Тернопільської області від 20 грудня 2010 року за реєстровим № 21 щодо спадкування майна ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 (а.с. 137-140).
З урахуванням зазначеного, у разі визнання заповіту недійсним, спадкоємці одержують право на спадкування за законом.
Відповідно до статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Оскільки позивач є племінницєю померлої, вона відноситься до спадкоємців другої черги (статті 1262, 1266 ЦК України), відповідач ОСОБА_3 як двоюрідна онука померлої ОСОБА_4 є спадкоємицєю п`ятої черги (ст. ст.. 1265, 1266 ЦК України). 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно вона не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, при цьому ОСОБА_3 цих документів їй не надає, заволоділа ключами від спадкової квартири і користується нею на власний розсуд, чим позбавляє її права користування квартирою та чинить перешкоди у здійсненні права користування спадковим майном.
Судом першої інстанції встановлено, що після смерті ОСОБА_4    позивач не має доступу до спадкового майна - квартири АДРЕСА_1 , як вбачається з пояснень відповідача ОСОБА_3 ,  остання доглядає за збереженням спірної квартири, підтриманням її у належному стані та сплачує комунальні послуги (а.с. 154-155).
Колегія суддів критично ставиться до показів допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо здавання відповідачем спірної квартири в оренду, оскільки ці свідки є родичами позивача і зацікавлені у вирішенні спору на користь останньої.
Разом з цим, як вбачається з показів допитаних в судовому засіданні  свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,  квартира закрита, відповідач не здає її в оренду, до квартири ніхто не заходить ОСОБА_7 слідкує за квартирою та електролічильником, сплачує комунальні послуги за кошти, що пересилає відповідачка.
Аналізуючи дані покази, можна дійти висновку, що утриманням спірної квартири займається ОСОБА_3 .
При розгляді справи судом не здобуто доказів на підтвердження доводів щодо відсутності у позивача перешкод у користуванні спірною квартирою, яка є спадковим майном після смерті ОСОБА_4 . 
За правилами частини п`ятої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно положень статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 Аналіз частини 5 статті 1268 ЦК України та статец 334, 1297 ЦК України свідчить про те, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих прав різні правові наслідки.
Так, відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із частиною 3 статті 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Між тим, статтями 1297, 334 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно і зареєструвати це право у встановленому порядку.      
Отже, діючим цивільним законодавством передбачено, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, з моменту її прийняття виникають такі майнові (речові) права як право володіння та право користування об`єктами спадкового майна, а право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації права власності на це майно (ст. 334 ЦК України).
Таким чином, у ОСОБА_2 , яка прийняла у спадщину спірну квартиру, виникло як право володіння та користування спадковою квартирою АДРЕСА_1 , так і майнове (речове) право інтересу, який визначено Конституційним судом України як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного права і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл (Рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 року).  
Враховуючи викладене, спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до державної реєстрації права власності на нього, має право звернутися до суду за захистом його порушених прав та охоронюваних законом інтересів у передбачений законом спосіб. 
Виходячи із вищенаведеної правової норми, володілець майна, яким в даній справі є ОСОБА_2 , яка в зв`язку із прийняттям спадщини набула на спадкове майно право володіння та користування ним, має право захистити своє порушене речове право на успадковану квартиру, в тому числі шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом надання їй ключів від вхідних дверей квартири.
Відтак, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.  
Оскільки рішення судом ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про його скасування з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом надання ОСОБА_2 ключів від вхідних дверей квартири.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню  витрати по оплаті судового збору у розмірі 1762 грн.
   Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
            Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 задовольнити.
            Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року скасувати, прийняти нову постанову наступного змісту.
            Позов  ОСОБА_2 задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом надання ОСОБА_2 ключів від вхідних дверей квартири.
Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору у розмірі 1762 грн.
 
            Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів.
 
            Повний текст постанови складено 2 березня  2020 року.
 
Головуючий 
 
Судді