Постанова
Іменем України
 
02 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 488/4844/15-ц
провадження № 61-16707св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,
 
за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на  рішення Корабельного районного суду  м. Миколаєва   від   05   лютого   2016 року  у складі судді Лазаревої Г. М. та  постанову  Апеляційного  суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року у складі колегії суддів:  Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила поновити її на роботі на посаді заступника директора з виробництва у філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «ДПЗКУ», товариство, підприємство) «Миколаївський портовий елеватор», стягнути 4 594, 07 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 2 473, 73 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 10 000 грн моральної шкоди.
 
В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах, а з вересня 2012 року обіймала посаду заступника директора з виробництва філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор». 
 
Наказом відповідача від 26 жовтня 2015 року № 724 її звільнено з роботи з                 27 жовтня 2015 року за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
 
Вказуючи на відсутність змін в організації виробництва та праці на підприємстві, а також на те, що її звільнення проведено без згоди профспілкового органу; без пропозицій зайняти вакантну посаду, яка дійсно відповідає її досвіду, кваліфікації, здобутим навичкам і знанням та без проведення повного розрахунку, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст судових рішень ухвалених у справі
 
Корабельний районний суд м. Миколаєва рішенням від 05 лютого 2016  року позов задовольнив частково. Поновив ОСОБА_1 на посаді директора з виробництва у відокремленому структурному підрозділі ПАТ «ДПЗКУ» - філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор». В задоволенні позовних вимог про стягнення з ПАТ «ДПЗКУ» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відмовив. Стягнув з ПАТ  «ДПЗКУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 жовтня 2015 року по день ухвалення рішення в даній справі в сумі 24 737, 30 грн. Стягнув з ПАТ «ДПЗКУ» на користь ОСОБА_1  10 тис. грн моральної шкоди. Вирішив питання про розподіл судових витрат у справі.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення недоведеністю відповідачем належно оформлених змін в організації виробництва та праці у філії на час звільнення позивача, та порушенням при звільненні правил частини другої статті 40 КЗпП України щодо попередньої пропозиції іншої роботи, статей  43, 252 КЗпП щодо попередньої згоди профспілкового органу та гарантій для працівників, обраних до цих органів.
 
Апеляційний суд Миколаївської області рішенням від 12 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «ДПЗКУ» задовольнив частково, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року змінив. Зменшив розмір моральної шкоди, яка стягнута на користь ОСОБА_1 з ПАТ «ДПЗКУ» з 10 тис. грн до 1 тис. грн. Виключив з мотивувальної частини рішення висновки про порушення ПАТ «ДПЗКУ» вимог частини другої статті 40, 43, 252 КЗпП України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем  норм КЗпП України при звільненні позивача.
 
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 21 грудня 2016 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2016 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції на порушення вимог ЦПК України не з`ясував фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не перевірив як доводів апеляційної скарги, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, змінивши його в частині розміру стягнення моральної шкоди та виключивши з мотивувальної частини рішення суду висновки про порушення ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» вимог частини другої статті 40, статей 43, 252 КЗпП України, не навів мотивів ухваленого ним судового рішення та обставин, які б спростовували доводи скарги, дійшов передчасного висновку про те, що на підприємстві не мали місце зміни в організації виробництва.
 
Апеляційний суд Миколаївської області рішенням від 16 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ДПЗКУ» задовольнив частково, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року в частині задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасував, ухвалив у цій частині нове рішення, яким відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог. Вирішив питання про розподіл судових витрат у справі. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що звільнення позивача відбулося з дотриманням норм КЗпП України.
 
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 08 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, рішення Апеляційного суду Миколаївської області                        від 16 лютого 2017 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд, дійшов передчасного висновку, що відповідачем виконані вимоги ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки власник не зобов`язаний пропонувати іншу роботу на інших підприємствах корпорації; при цьому суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 працювала в філії ПАТ «ДПЗКУ» і наявність вакантних посад в інших філіях не може розцінюватися як пропозиція роботи саме в інших підприємствах, оскільки філія є структурним підрозділом ПАТ, а тому відповідач зобов`язаний був запропонувати всі наявні вакантні посади, які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення позивачки, не тільки в межах відокремленого структурного підрозділу, а й ті вакантні посади, що існували на підприємстві, незалежно від того в якому структурному підрозділі вони знаходяться. Не спростував доводи ОСОБА_1 про те, що їй не було запропоновано посади заступників інших філій ПАТ «ДПЗКУ»; не дослідив та не встановив, які посади на підприємстві на момент звільнення позивача були вакантні; не врахував, що матеріали справи не містять штатного розпису усього ПАТ «ДПЗКУ», в результаті чого дійшов передчасного висновку про виконання відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України.   
Апеляційний суд Миколаївської  області постановою від 16 січня 2018 року змінив рішення суду першої інстанції. Зменшив розмір моральної шкоди, яка стягнута на користь ОСОБА_1 з ПАТ «ДПЗКУ» з 10 тис. грн до 3 тис. грн. Виключив з мотивувальної частини рішення висновки про порушення ПАТ «ДПЗКУ» вимог частини другої статті 40, 43, 252 КЗпП України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що  відповідач усупереч вимог статей 40, 49-2 КЗпП України не запропонував всі вакантні на підприємстві посади, в результаті чого допустив порушення законодавчо встановленого принципу рівності трудових прав і можливостей, передбаченого  статтею 2-1 КЗпП України, а тому районний суд дійшов вірного висновку про поновлення позивачки на роботі, стягнення на її користь з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та стягнення моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав ОСОБА_1 . Разом з тим, колегія суддів не погодилася з висновками суду першої інстанції із розміром грошової суми, яку визначив суд в рахунок відшкодування моральної шкоди. Виходячи з відсутності доказів прямого зв`язку між діями відповідача та погіршенням стану здоров`я позивачки, тривалості та тяжкості її страждань, колегія суддів вважала, що 3 000 грн є достатньою компенсацією моральних страждань ОСОБА_1 . 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій 06 березня 2018 року до Верховного Суду, ПАТ «ДПЗКУ» просить скасувати рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва   від   05   лютого   2016 року  та  постанову  Апеляційного  суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що  власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувані з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Нормами чинного законодавства не передбачено обов`язок роботодавця запропонувати працівнику абсолютно всі вакансії на підприємстві, в тому числі ті, які працівник не може зайняти відповідно до своєї кваліфікації, знань, досвіду, навичок, тощо.
З урахуванням освіти ОСОБА_1 , кваліфікації та досвіду роботи, посад за відповідною кваліфікацією (спеціальністю) позивача їй було запропоновано                4 посади заступників директора філії та 10 вакантних посад на філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор», від яких позивач відмовилася, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, інші посади які могли б бути їй запропоновані в товаристві були відсутні, що підтверджується наданими штатними розписами філій товариства.
Враховуючи зазначене, позивача звільнено з дотриманням вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України.
 
ОСОБА_1 неодноразово стверджувала, що мала намір зайняти лише посаду «помічник директора» і лише на відповідному структурному підрозділі товариства, а саме філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор», про що зазначила власноруч на листі від 23 вересня 2015 року № 946/07, оскільки основною роботою позивача є саме філія ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор».
 
Суд не врахував того, що посадовий оклад «техніка-лаборанта» на філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» є вищий, ніж на аналогічних посадах на вищезазначених філіях і у випадку виявлення бажання позивача зайняти вакантну посаду «техніка-лаборанта» у філії «Миколаївський портовий елеватор» (місцезнаходження м. Миколаїв), позивачу не потрібно було б нести додаткових витрат щодо забезпечення свого переїзду в іншу місцевість, ніж у випадку зайняття такої ж посади на іншій філії.
 
Апеляційний суд, посилаючись на те, що позивачу згідно зі статтею 49-2 КЗпП України мали бути запропоновані всі вакантні посади, не перевірив, чи відповідає позивач за кваліфікацією цим посадам. Тому висновки апеляційного суду ґрунтуються на припущеннях, що заборонено статтею 81 ЦПК України, оскільки суд, не з`ясував можливість позивача зайняти їх у силу своєї кваліфікації, досвіду роботи, знань та вмінь.
Позивач  не надала доказів, які свідчать про завдання їй моральної шкоди, в тому числі діями відповідача , в розмірі 3 000 грн.  
27 липня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, мотивований тим, що задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що позивачеві повинно було бути запропоновано вакантні посади в цілому по підприємству ПАТ «ДПЗКУ», а не лише філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор», чого зроблено не було.
 
За приписами статті 95 ЦК України філія є відокремленим підрозділом юридичної особи, що розташована поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.
 
Враховуючи, що вона працювала в філії ПАТ «ДПЗКУ», наявність вакантних посад в інших філіях не може розцінюватися як пропозиція роботи саме в інших підприємствах, оскільки філія є структурним підрозділом ПАТ, а тому відповідач зобов`язаний був запропонувати всі наявні вакантні посади, які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення позивачки, не тільки в межах відокремленого структурного підрозділу, а й ті вакантні посади, що існували на підприємстві незалежно від того в якому структурному підрозділі вони знаходяться.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2018 року поновлено ПАТ «ДПЗКУ» строк на касаційне оскарження рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва   від   05   лютого   2016 року  та  постанови  Апеляційного  суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року. Відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Корабельного районного суду м. Миколаєва.
 
05 лютого 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 жовтня 2019 року, у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_2, справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.
 
 2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального 
права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи встановлені судами
З 18 липня 1995 року по 02 лютого 2011 року ОСОБА_1 працювала у ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» на посадах техніка І категорії, інженера з якості та звільнена за згодою сторін.
03 лютого 2011 року ОСОБА_1 прийнята на роботу до ПАТ «ДПЗКУ» на посаду інженера з якості, а з 10 вересня 2012 року переведена на посаду заступника директора (з виробництва), має заохочення за сумлінну працю на даному підприємстві.
Протоколом № 1 конференції трудового колективу філії від 22 лютого 2011 року ОСОБА_1 включено до складу профспілкового комітету філії. Протоколом від 22 грудня 2011 року засідання профспілкового комітету філії ОСОБА_1 обрано заступником голови профспілкового комітету.
Філія, де працювала позивач, є структурним підрозділом ПАТ «ДПЗКУ», яке діє на підставі Статуту ПАТ «ДПЗКУ».
Відповідно до пункту 3.9.18 Статуту товариство самостійно визначає свою організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис. 
Виключним повноваженням голови правління товариства є затвердження організаційної структури та штатного розпису товариства, затвердження положень про структурні підрозділи, призначення та звільнення з роботи керівників філій тощо (підпункти 7, 11, 13 пункту 11 Статуту).
Філія, як структурний підрозділ юридичної особи, діє на підставі Положення про філію ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» (далі - Положення) та Статуту.
Директор філії здійснює управляння її поточною діяльністю та є представником товариства, повноваження якого визначаються довіреністю, виданою головою правління товариства (пункти 7.1, 7.2 Положення).
Повноваження директора філії включають, поряд з іншим, розроблення структури та штатного розпису філії з урахуванням вимог колективного договору і подаються на затвердження голові правління товариства (пункти 7.8 Положення).
Такі ж повноваження директора філії передбачені і довіреністю № 478                             від 20 червня 2015 року (пункт 6).
Розпорядженням виконуючого обов`язки голови правління ПАТ «ДПЗКУ»                    від 13 липня 2015 року № 28-р з метою підвищення рівня оплати праці працівникам філій та для ефективного використання фонду оплати праці, директорів філій, в тому числі і філії «Миколаївський портовий елеватор», зобов`язано надати пропозиції щодо можливості підвищення заробітних плат за рахунок оптимізації штатної чисельності працівників. При цьому належало врахувати чисельність штатних працівників, не задіяних в основному виробничому процесі філії (адміністративний персонал).
22 липня 2015 року директор філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» надав товариству пропозиції щодо скорочення штату адміністративного апарату на 6 одиниць, в тому числі посаду заступника директора (з виробництва).
24 липня 2015 року виконуючим обов`язки голови правління затверджено перелік змін у штатному розписі філії «Миколаївський портовий елеватор», яким зі штатного розпису виводились певні посади, в тому числі посада заступника директора (з виробництва), яку займала ОСОБА_1  
Наказом від 27 липня 2015 року № 108 директором філії внесено зміни до штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців і технічних службовців філії з виведенням зі штатного розпису чотирьох посад заступників директорів, в тому числі посади заступника директора (з виробництва). Головному економісту філії доручено внести зміни в штатний розпис з 27 жовтня 2015 року. 
27 липня 2015 року директор філії направив лист голові профспілковій організації філії з приводу повідомлення про внесення змін до штатного розпису відповідно до вказаних вище документів, надання згоди на скорочення вищезазначених посад.
Згідно з копією протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» від 07 серпня 2015 року профспілковий комітет не надав згоди на скорочення посади заступника директора з виробництва.
Наказом виконуючого обов`язки голови правління товариства від 17 серпня  2015 року № 546-к директора філії зобов`язано до 27 серпня 2015 року повідомити під розпис про заплановане вивільнення з 27 жовтня 2015 року осіб, посади яких скорочуються. Аналогічний за змістом наказ № 127 від 18 серпня 2015 року видано і директором філії.
Наказом виконуючого обов`язки голови правління ПАТ «ДПЗКУ» від 17 серпня 2015 року уповноважено керівника філії повідомити працівників про заплановане вивільнення 27 жовтня 2015 року в зв`язку з скороченням штату.
Наказом директора філії ПАТ «ДПЗКУ» від 18 серпня 2015 року уповноважено виконуючого обов`язки начальника відділу кадрів Сивоконенко Ю. С. повідомити працівників про заплановане вивільнення 27 жовтня 2015 року.
18 серпня 2015 року ОСОБА_1 належним чином повідомлена про наступне звільнення. 
21 серпня 2015 року до Заводського районного центру зайнятості м. Миколаєва відповідач направив інформацію про заплановане вивільнення працівників у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці. 
25 вересня 2015 року директор філії, діючи в межах наданих йому повноважень, звернувся до профспілкового комітету філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» з поданням про надання згоди на звільнення працівників, посади яких підлягають скороченню, в тому числі ОСОБА_1 . Подання отримано того ж дня.  
У встановлений строк ПАТ «ДПКЗУ» не повідомлений профспілковим органом про результати розгляду подання.
У зв`язку з наступним вивільненням, позивачу було запропоновано інші посади у філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор», від яких вона відмовилася.
Наказом відповідача від 26 жовтня 2015 року № 724 ОСОБА_1 звільнено з роботи з 27 жовтня 2015 року за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
Наказом виконуючого обов`язки голови правління товариства від 01 грудня  2015 року № 193-1 введено в дію штатний розпис філії «Миколаївський портовий елеватор», затверджений 30 листопада 2015 року, в якому відсутня посада заступника директора (з виробництва).
Постановою № 3П-6-1 Президії Миколаївської міської організації профспілки працівників агропромислового комплексу харчової переробної та хлібопекарної промисловості від 22 січня 2016 року, як вищого виборного органу профспілки філії, надано згоду на звільнення позивача в порядку частини 9 статті 43 КЗпП України.
Станом на 27 жовтня 2015 року вакантні посади, які відповідали б спеціальності, кваліфікації, стажу та досвіду роботи позивача були наявні у філії товариства «Партизанський елеватор», «Буринський елеватор», «Сахновщинський елеватор», а саме: вакантна посада заступника директора «Буринський елеватор», яка вакантна на час перебуванням у відпустці по догляду за дитиною основного працівника; вакантна посада технолога з переробки насіння «Лубенський насіннєобробний завод»; вакантна посада директора філії товариства «Галицький комбінат хлібопродуктів; у апараті товариства - директор департаменту в департаменті елеваторної діяльності, проте вказані посади не були запропоновані позивачу. 
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Порядок вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Відповідно до частини третьої статті 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.
Встановивши, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, у встановлені строки виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) не повідомив відповідача про своє рішення, апеляційний суд дійшов правильного висновку про виключення з мотивувальної частини рішення районного суду висновки про порушення ПАТ «ДПЗКУ» вимог статті 43, 252 КЗпП України.
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Встановивши, що відповідач не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні у товаристві вакансії, які з`являлися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення, суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився суд апеляційної інстанції, дійшов законного та обґрунтованого висновку про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України та про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.   
Аргументи касаційної скарги щодо дотримання відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача та надання їй пропозиції про всі наявні в товаристві вакантні посади, які вона могла б зайняти, були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. 
Крім того, статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру грошових коштів стягнутих з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд урахував порядок її відшкодування, передбачений статтею 237-1 КЗпП України, допущене відповідачем порушення трудових прав позивача на працю, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та завдавало моральних страждань, а тому дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та стягнення 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.
Доводи касаційної скарги в указаній частині висновки суду апеляційної інстанції не спростовують.
Суд касаційної інстанції наголошує, що в силу статті 400 ЦПК України Верховний Суд не здійснює переоцінку обставин, з яких виходив суд при вирішенні спору, оскільки повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи. 
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ                  від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає  касаційну  скаргу  без  задоволення,  а  рішення  без змін, якщо відсутні 
підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги  без  задоволення,  а  оскаржуваних судових рішень без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» залишити без задоволення.
 
Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого                     2016 року, в частині, що залишена без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року, та  постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року  залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                А. Ю. Зайцев
                                                                                                            
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            В. П. Курило