ПОСТАНОВА 
іменем України

21 січня 2020 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 405/4997/15
провадження № 22-ц/4809/219/20 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Авраменко Т.М., Письменного О.А.,
за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи: 
позивач – Кіровоградська місцева прокуратура в інтересах держави,
відповідачі - Кіровоградська міська рада, ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Кіровоградської області на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 січня 2016 року у складі судді Циганаш І.А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Кіровоградська місцева прокуратура звернулася в інтересах держави до суду з позовом до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_1 про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів та повернення земельних ділянок.
Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року №2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по АДРЕСА_1 » ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2200,00 кв. м по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення садівництва, а також акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, пов`язаних з вилученням земельної ділянки (пункт 19). Пунктами 20, 21 зазначеного рішення передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 1000 кв. м (землі одно та двоповерхової житлової забудови) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови, а також земельну ділянку площею 1200 кв. м (рілля) для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі. На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 15 жовтня 2010 року отримав державний акт серії ЯИ № 790232 на право власності на земельну ділянку площею 1000 кв. м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та державний акт серії ЯИ № 790233 на право власності на земельну ділянку площею 1200 кв. м для ведення садівництва. Генеральним планом м. Кіровограда, затвердженим рішенням Кіровоградської міської ради від 12 вересня 2000 року, землі в районі вулиці Чорноморської АДРЕСА_2 м АДРЕСА_3 Кіровограді, у тому числі спірні земельні ділянки, віднесено до території зелених насаджень загального користування. Землі зелених насаджень загального користування згідно з містобудівною документацією (генерального плану м. Кіровограда) не призначені для будівництва на них будівель і споруд, їх передача для потреб містобудування, а так само для ведення садівництва, суперечать нормам чинного законодавства, що є підставою для визнання недійсними пунктів 19-21 рішення Кіровоградської міської ради, визнання недійсними виданих на підставі цього рішення державних актів на право власності на земельні ділянки, а землі поверненню.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда у складі судді
Циганаш І. А. від 05 січня 2016 року у задоволенні позову Кіровоградської місцевої прокуратури в інтересах держави відмовлено.
Перший заступник прокурора Кіровоградської області звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову. Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовав норми матеріального і процесуального права. Судом не враховано, що всупереч нормам чинного законодавства земельні ділянки, передані у власність ОСОБА_1 , згідно з Генеральним планом м. Кіровограда віднесено до території зелених насаджень загального користування, а тому не можуть бути передані у приватну власність, а також суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності.
Представник позивача  ОСОБА_2  підтримала доводи поданої апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Відповідачі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися. Про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. 
Колегія суддів постановила ухвалу про розгляд справи у відсутності належним чином повідомлених відповідачів на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч.2 ст.45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.
Згідно з абз.2 ч.2 ст.45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Саме з таким позовом з метою захисту прав держави в земельних правовідносинах прокурор звернувся з позовом до суду.
Відповідно до ч.2 ст.18 ЗК України категорії земель України мають особливий правовий режим.
Згідно зі ст.19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, перелік яких є вичерпним, зокрема, землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови, землі рекреаційного призначення тощо.
Однією з основних вимог ЗК України щодо використання земель є вимога цільового використання земельних ділянок.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 16 вересня 2008 року рішенням Кіровоградської міської ради № 1302 «Про надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам міста Кіровограда у власність по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) та для ведення садівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі (т.1 а.с.8).
Згідно з додатком до рішення (пункт 3) ОСОБА_1 надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1000 кв. м для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки площею 1200 кв. м для ведення садівництва в районі АДРЕСА_1 (т.1 а.с.8 зворот).
Рішенням Кіровоградської міської ради від 03 вересня 2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по АДРЕСА_1 » ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2 200 кв. м по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення садівництва, а також акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, пов`язаних з вилученням земельної ділянки. Передано ОСОБА_1 у власність земельні ділянки по АДРЕСА_1 площею 1 000 кв АДРЕСА_3 м (землі одно та двоповерхової житлової забудови) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови та площею 1200 кв. м (рілля) для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі (пункти 19-21) (т.1 а.с.9-11).
15 жовтня 2010 року на підставі вищевказаного рішення ОСОБА_1 видано держаний акт серії ЯИ №790232 на право власності на земельну ділянку площею 1000 кв. м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та державний акт серії ЯИ №790233 на право власності на земельну ділянку площею 1200 кв. м для ведення садівництва. Право власності на земельні ділянки зареєстровано в установленому законом порядку. Земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери 3510100000:45:372:0021 та 3510100000:45:372:0022 (т.1 а.с.5-6).
Відповідно до ч.9 ст.118 ЗК України (в чинній на той час редакції) проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.
Відповідно до висновку Управління містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради від 12 серпня 2009 року по проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 не заперечувало проти відведення земельних ділянок громадянам міста (12 осіб) площею по 0,22 га кожній, для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) та ведення садівництва, за умови надання Кіровоградською міськрадою даної земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, внесення змін до містобудівної документації, а саме до генерального плану міста Кіровограда (т.1 а.с.12).
Відповідно до викопіювання із генерального плану міста Кіровограда та викопіювання із плану зонування території міста Кіровограда спірні земельні ділянки відносяться до території зелених насаджень загального користування (т.1 а.с.9-11).
Згідно з листом Виконавчого комітету Кіровоградської міської радивід 05 вересня 2014 року №5957/22-05-24 будь-які зміни до містобудівної документації стосовно зазначених територій, а також довідки про присвоєння адресних номерів по АДРЕСА_1 не виносились та не надавались. (т.1 а.с.13).
28 жовтня 2015 року Кіровоградською міською радою прийнято рішення «Про внесення змін до Плану зонування території міста Кіровограда, затвердженого рішенням Кіровоградської міськради від 17 вересня 2013 року №2456», відповідно до якого земельні ділянки в районі вулиці Чорноморської визначені як рекреаційна зона активного відпочинку та передбачено віднести до зони садибної житлової забудови (т.1 а.с.58).
Проте відповідні зміни до містобудівної документації внесені не були.
За змістом статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).
Відповідно до ст.17 Закону України «Про основи містобудування» (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення), містобудівна документація – це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою для вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування земель для містобудівних потреб.
Визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації з урахуванням планів земельно-господарського устрою (ст.21 зазначеного Закону).
Частиною 4 статті 3 Закону України «Про планування і забудову територій (в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення) передбачено, що рішення органів місцевого самоврядування з питань забудови та іншого використання територій, вибору, вилучення (викупу) і надання земельних ділянок для містобудівних потреб приймаються в межах, визначених законом, відповідно до містобудівної документації за погодженням із спеціально уповноваженим органом з питань містобудування та архітектури.
За змістом ст.ст.38,39 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення) до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних і місцевих правил забудови.
Відповідно до ч.1 ст.20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорій здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (ч.2 ст.20 ЗК України).
Отже, реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки, має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України).
Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 14 травня 2014 року у справі №6-35цс14, від 13 листопада 2013 року у справі №6-123 цс 13, від 8 квітня 2015 року у справі № 6-32цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувані пункти рішення Кіровоградської міської ради прийняті з порушенням норм законодавства, що регулює дані правовідносини, оскільки земельну ділянку, віднесену до територій зелених насаджень загального користування, передано відповідачеві у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а повинна передаватися для цього лише земельна ділянка із категорії земель житлової та громадської забудови, а також для ведення садівництва, разом з тим для ведення садівництва могла бути передана земельна ділянка тільки із земель сільськогосподарського призначення.
Отже, рішення Кіровоградської міської ради прийнято з порушенням норм Земельного кодексу України щодо розпорядження землями визначеної категорії земель. Оскільки спірна земельна ділянка віднесена до території зелених насаджень загального користування, то необхідно було у встановленому законом порядку змінити категорію земельної ділянки і тільки після такої зміни надавати її у власність громадянам.
Разом з тим позов прокурора не може бути задоволено, оскільки він поданий з пропуском строку позовної давності.
Прокурор просив визнати недійсними пункти 19-21 рішення Кіровоградської міської ради №2469 від 03 вересня 2009 року у та видані 15 жовтня 2010 року на підставі цього рішення державні акти.
Представник Міської ради та Мінжулін О.М. подали в суд першої інстанції заяви про застосування позовної давності та відмову в позові за спливом позовної давності, оскільки прокурор звернувся в суд з позовом 08 липня 2015 року (т.1 а.с.34-36,54-57).
Прокурор посилався на те, що про порушення вимог закону при передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 він дізнався лише в 2014 році при проведенні перевірки в порядку нагляду, тому строк звернення з позовом до суду він не пропустив. Зазначені доводи прокурора є безпідставними та не ґрунтуються на нормах матеріального права щодо позовної давності.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня  1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня  2011 року за заявою №14902/04 справі «Відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від  22 жовтня 1996 року за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки  (ст.257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.3,ч.4 ст.267 ЦК України).
Положеннями ст.268 ЦК України передбачені винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначені вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема, у п. 4 ч. 1 цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.
Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року.
Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.
Згідно із ч.ч.1, 3 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом утратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який утратив чинність, але права й обов`язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.
Положення п.4 ч.1 ст.268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.
Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень положення п.4 ч.1 ст.268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.
На такі позови поширюється положення ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч.1 ст.261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.
За змістом ст. 261 ЦК України визначення початку перебігу строку позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма ч.1 ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
Результат аналізу зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права (інтересу).
При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту, а саме коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється також на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня   2014 року у справі № 6-152цс14, від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, від 08 червня 2016 року у справі №6-3029цс15, які згідно зі ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
З огляду на викладене висновок суду першої інстанції про безпідставність доводів прокурора про його обізнаність щодо порушень вимог законодавства за результатами проведеної перевірки 02 вересня 2014 року та пропуск прокурором строку позовної давності є правильним. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.
Відповідно до висновку до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянам міста Кіровограда у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення садівництва загальною площею 2,64 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 від 03 серпня 2009 року №2239-07/06 Державне управління охорони навколишнього середовища в Кіровоградські області не заперечувало та погодило проект землеустрою зазначеної вище земельної ділянки за умови дотримання вимог діючого природоохоронного законодавства, благоустрою прилеглої території та збереження існуючих зелених насаджень (а.с.50-51).
З матеріалів справи убачається, що 15 вересня 2009 року за вих.№09 прокурором було направлено протест №755 до Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Кіровоградській області щодо незаконності зазначеного вище висновку Управління від 03 серпня 2009 року №2239-07/06 до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у тому числі відповідачеві. За наслідками розгляду протесту прокурора Державне управління охорони навколишнього середовища в Кіровоградські області відкликало зазначений висновок, про що повідомило прокурора 25 вересня 2009 року (т.1 а.с.52).
Відсутність висновку природоохоронного органу, який передбачений ч.9 ст.118 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), є однією з підстав поданого прокурором позову про визнання незаконним рішення міської ради.
Наведеним підтверджується обізнаність прокурора у вересні 2009 року щодо порушення вимог законодавства при передачі відповідачу земельної ділянки у власність.
Як роз`яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.  
Разом з тим суд першої інстанції відмовив в позові прокурора з двох підстав: за необґрунтованістю позову та за спливом позовної давності, з чим погодитися не можна.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Кіровоградської областізадовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 січня 2016 рокускасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позову Кіровоградської місцевої прокуратури, поданого в інтересах держави, до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсними пунктів 19-21 рішення Кіровоградської міської ради від 03.09.2009 №2469 "Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вулиці Чорноморській", визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та повернення земельних ділянок відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 січня 2020 року.

Головуючий суддя         О.І. Чельник

Судді Т.М.Авраменко

О.А. Письменний