КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                        Апеляційне провадження 22-ц/824/921/2020
                                                                                                         Справа № 754/16022/18

П О С Т А Н О В А

Іменем     України
 
22 січня 2020 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                 Кашперської Т.Ц., 
суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря               Богдан І.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києвав складі судді Галась І.А., ухвалене в м. Київ 22 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування інформації,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, - 
в с т а н о в и в :
        
В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування інформації. 
Позов мотивовано тим, що 15 листопада 2015 року вона отримала судову повістку до Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/15431/15-ц за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення без надання іншого приміщення. Ознайомившись зі змістом позову, виявила, що позивачі, готуючи позов, свідомо намагалися ввести в оману суд про те, що вона нібито «створює постійні конфлікти, систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сім`ї, а саме застосування погроз, образ, що робить неможливим для інших членів сім`ї проживання з нею в одній квартирі, чинить їм перешкоди у користуванні власністю». ОСОБА_3 свідомо вводив в оману суд, стверджуючи, що за вищеописані дії ОСОБА_1 притягувалася до адміністративної відповідальності. 
Вказувала, що конфлікт дійсно має місце між членами сім`ї позивачів, причиною якого, на її думку, є бажання позивачів та їх дочки ОСОБА_4 за будь-яку ціну позбавити чоловіка ОСОБА_1 (та їх сина) - ОСОБА_5 частки у праві власності на спірне житло. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, в позові ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено.
На підставі вищевикладеного просила визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, яка була поширена ОСОБА_2 в позовній заяві про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення без надання іншого приміщення, що була предметом розгляду в Деснянському районному суді м. Києва (справа № 754/15431/15-ц), а саме, що « ОСОБА_1 у 2003 році вселилася у вказану квартиру без згоди всіх співвласників та продовжує там проживати без законних підстав, створюючи постійні конфлікти, систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сім`ї, а саме застосуванні погроз, образ, робить неможливим для інших членів сім`ї проживання з нею в одній квартирі, чинить їм перешкоди у користуванні власністю. ... Ми неодноразово зверталися із заявами в райвідділ міліції на таку поведінку відповідача, пропонували їй добровільно виселитися, однак вона не реагує».
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2019 року позов залишено без задоволення.
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що при ухваленні рішення Деснянський районний суд м. Києва прийшов до висновку, що звернення особи з позовом до суду не можна тлумачити як поширення інформації, в тому числі недостовірної, з таким висновком вона не погоджується. 
Вказувала, що помилковим є висновок суду про те, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , діяла відповідно ст. 40 Конституції України, за змістом якої усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, оскільки у такому випадку має місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Насправді до суду ОСОБА_2 в 2015 році зверталася не з метою реалізації свого конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а з метою захисту нібито порушеного в 2003 році свого цивільного права, а тому спірні правовідносини не можуть регулюватися положенням ст. 40 Конституції України.
Посилалася на положення ч. 5 ст. 55 Конституції України щодо права захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами; ст. 28 Конституції України про право кожного на повагу до його честі та гідності, ст. 270 ЦК України та ст. 3 Конституції України, якими людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються найвищою соціальною цінністю.
Наводила зміст постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно якої інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах, може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації.
 
Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого відповідач вважала апеляційну скаргу необґрунтованою, а вимоги, викладені в ній, такими, що не відповідають чинному законодавству. Суд першої інстанції, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, вірно прийшов до висновку, що позивачем не доведено самого факту поширення відповідачем інформації, яка може бути визнана судом недостовірною, тобто не доведено існування юридичного складу правопорушення. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до суб`єктивної думки позивача та переоцінки доказів у справі. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування інформації, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами існує конфлікт, однак позивачем не доведено самого факту поширення відповідачем інформації, яка може бути визнана судом недостовірною, оскільки звернення відповідача до суду та правоохоронних органів свідчить про реалізацію особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, та не є поширенням недостовірної інформації. 
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими,  відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Як вбачається із матеріалів справи, квартира за адресою АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 в рівних частках згідно свідоцтва про право власності на житло від 08 квітня 1998 року (а. с. 38).
В 2015 році ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до Деснянського районного суду м. Києва, в якому просили усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого приміщення (а. с. 6 - 8).
Обґрунтовуючи даний позов, посилалися зокрема на те, що їм на праві спільної часткової власності належить квартира за вказаною адресою, в яку в 2003 році вселилася відповідач ОСОБА_1 без згоди усіх співвласників та продовжує там проживати без законних підстав, створюючи постійні конфлікти, систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сім`ї, а саме, застосуванні погроз, образ, робить неможливим для інших членів сім`ї проживання з нею в одній квартирі, суперечить їх інтересам. Внаслідок таких дій відповідача інші члени сім`ї постійно перебувають в стані психологічної напруги, страху, тривоги. Вони неодноразово зверталися із заявами в райвідділ міліції та таку поведінку відповідача, пропонували їй добровільно виселитися, однак вона не реагує.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 серпня 2016 року залишено без змін рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року, яким позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишено без задоволення. Судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 систематично порушуються правила суспільного співжиття. Відсутні і докази того, що до неї застосовувалися заходи громадянського впливу, а також відсутні докази того, що вона притягувалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності у зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, антигромадською поведінкою. Зазначених доказів не було надано стороною позивачів і під час перегляду рішення апеляційним судом (а. с. 9 - 13).
На а. с. 33 - 37, 42, 44, 50 знаходяться копії заяв ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до територіальних органів поліції з приводу дій ОСОБА_5 та його дружини ОСОБА_1 , а саме вчинення насильства в сім`ї.
На а. с. 39 - 41 знаходяться копії відповідей служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації на звернення ОСОБА_4 , ОСОБА_3 щодо захисту прав дитини.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За змістом ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 94, 277 ЦК України, кожному, в тому числі юридичній особі, гарантується право на захист честі, гідності та ділової репутації, а також спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.
 
Відповідно до ст. ст. 200, 201 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
 
До способів захисту немайнових прав відноситься, зокрема, спростування недостовірної інформації, заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права. 
 
Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. 
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію», інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. 
 
Підставами звернення до суду із даним позовом було, на думку позивача, поширення недостовірної інформації щодо неї шляхом звернення до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення без надання іншого приміщення.
 
Згідно положень статті 40 Конституції України та з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей), усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 ЦК не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Водночас наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Зокрема, статті 173-1, 212-1 КУпАП передбачають адміністративну відповідальність за поширювання неправдивих чуток, що можуть викликати паніку серед населення або порушення громадського порядку, та за повідомлення завідомо неправдивих відомостей органам реєстрації актів громадянського стану. КК України встановлює кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, підпалу або інших дій, які загрожують загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками (стаття 259), завідомо неправдиве повідомлення суду, прокурору, слідчому або органу дізнання про вчинення злочину (стаття 383) тощо. Підставою цивільно-правової відповідальності заявника, передбаченої статтею 7 Цивільного кодексу, може бути поширення недостовірної інформації стосовно особистого (сімейного) життя посадової чи службової особи правоохоронного органу як людини і громадянина.
 
У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що інформація, зазначена у позовній заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах може бути підставою для захисту гідності, честі, чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою для пред`явлення позову і стосувались його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленим процесуальним законом.
 
Оскільки відомостей, завідомо неправдиве повідомлення яких тягне за собою передбачену законом відповідальність, наведених в рішенні Конституційного Суду України, позовна заява ОСОБА_2 не містить, а зазначена нею інформація була визначена підставою для пред`явлення позову і була предметом розгляду суду, доводи апеляційної скарги про поширення відповідачем недостовірної інформації в позовній заяві відхиляються судом.
 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції встановив, що відповідач при подачі заяв на дії позивача до правоохоронних органів та позову до суду реалізував надане йому Конституцією України та законами України право на звернення з метою захисту своїх прав, які він вважав порушеними діями позивача, а тому висновок суду про те, що висловлювання у цих зверненнях не є поширенням недостовірної інформації, є обґрунтованим.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 в 2015 році зверталася не з метою реалізації свого конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а з метою захисту нібито порушеного в 2003 році свого цивільного права, та що відповідач свідомо поширила щодо неї недостовірну інформацію, яка принижує її честь і гідність, ділову репутацію, є припущеннями позивача, зводяться лише до переоцінки доказів та до незгоди з висновком суду першої інстанції.
 
Самі по собі посилання в апеляційній скарзі на положення ст. ст. 3, 28, 55 Конституції України, ст. 270 ЦК України та постанову Пленуму Верховного Суду України від 28 вересня 1990 року № 7 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій» без зазначення, яким саме чином судом першої інстанції було їх неправильно застосовано, не спростовують правильного рішення суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.
 
Крім того, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги положеннями постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 вересня 1990 року № 7 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій», позивач лише частково процитувала її зміст, разом із тим за змістом даної постанови інформація, зазначена у позовній заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах може бути підставою для захисту гідності, честі, чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою для пред`явлення позову і стосувались його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленим процесуальним законом.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 23 січня 2020 року.  

Головуючий:                                                                     Кашперська Т.Ц.
            
Судді:                                                                                 Фінагеєв В.О.   
 
                                                                                            Яворський М.А.