ПОСТАНОВА
Іменем України

29 січня 2020 року 
Київ
справа №820/609/18
адміністративне провадження №К/9901/30443/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білоуса О.В.,  
суддів - Гусака М.Б., Желтобрюх І.Л.,
за участю секретаря судового засідання Носенко Л.О.,
представника позивача Кісельова Ю.Л., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної фіскальної служби України на додаткову постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 3 жовтня 2019 року (головуючий суддя Чалий І.С., судді - Спаскін О.А., Жигилій С.П.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,
У С Т А Н О В И В:
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 25 січня 2018 року № 00000051304, яким донараховано податкове (грошове) зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 6500000 грн, з яких: 5200000 грн - за основним платежем та 1300000 грн - штрафні (фінансові) санкції. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано оскаржуване податкове повідомлення - рішення від 25 січня 2018 року № 00000051304.  
За результатами розгляду справи у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 звернувся із заявою про ухвалення додаткового судового рішення щодо відшкодування витрат, в якій просив стягнути з ДФС України      на користь позивача: судовий збір у розмірі 13983,40 грн; судові витрати у розмірі 20020 грн за отримання висновку експерта за результатами проведення комісійної судової економічної експертизи ХНДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса від 28 лютого 2019 року №10049/4121; 97500 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, згідно Договору про надання правової допомоги від 29 січня 2019 року № 1/К-2019; 12012 грн за отримання висновку експертного економічного дослідження ХНДІ судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса від 23 січня 2018 року № 658; 46000 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу на стадії адміністративного узгодження грошових зобов`язань, згідно Договору про надання правової допомоги від 10 січня 2018 року № 2-2/5-2018; 91000 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, згідно Договору про надання правової допомоги від 29 січня 2019 року № 1/К-2019; стягнення судового збору, сплаченого за подання позову у суді першої інстанції.
Додатковою постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 3 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ДФС України на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору за подання      апеляційної скарги у розмірі 13983,40 грн, витрати, пов`язані з проведенням комісійної судової економічної експертизи від 28 лютого 2019 року № 10049/4121 у розмірі 20020 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 91100 грн.
Не погодившись із ухваленою судом апеляційної інстанції додатковою постановою, ДФС України звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про хвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат, понесених на професійну правничу допомогу відмовити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.
За змістом частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково заяву позивача про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують, що розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу складає 91100 грн. Крім того, за висновками суду, витрати відповідають співвідношенню реальності понесених витрат з розумністю визначення їх розміру, з врахуванням складності справи. Разом з тим, відповідач, на якого покладено обов`язок доказування неспівмірності витрат у разі заперечення щодо розміру останніх, не надав доказів, які б вказували на завищення наданих послуг або на неправомірне їх визначення.  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погоджується із зазначеними висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 16 КАС України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Статтею 134 вказаного Кодексу передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої цієї статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За правилами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).
Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, на підтвердження фактичного понесення зазначених витрат та їх розміру позивачем надано до суду: Договір про надання правової допомоги від 29 січня 2019 року №1/к-2019, копії Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Кісельова Ю.Л. та Ордера на надання правової допомоги від 12 лютого 2019 року №115334, Акт приймання-передачі наданих послуг від 13 серпня 2019 року №5, Акт приймання-передачі наданих послуг із деталізованим описом та їх вартістю від 13 серпня 2019 року №5, Акт приймання-передачі наданих послуг від 9 квітня 2019 року №3, Акт приймання-передачі наданих послуг із деталізованим описом та їх вартістю від 9 квітня 2019 року №3, рахунки на оплату від 13 серпня 2019 року № 5, висновок експерта за результатами проведення комісійної судової економічної експертизи ХНДІ судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса від 28 лютого 2019 року № 10049/4121, в якому зазначено, що оплату експертизи проведено ОСОБА_1 у сумі 20020 грн, виписку з установи банку про рух коштів по розрахунковому рахунку Адвокатського бюро та зарахування грошової суми, копії квитанції про сплату судового збору, копії квитанцій про сплату 97500 грн та 91000 грн згідно Договору про надання правової допомоги від 29 січня 2019 року №1/к-2019 за консультаційні послуги, надання правової допомоги, представництво інтересів. Зі змісту вказаних первинних документів вбачається, що вони відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року               №996-14 та підтверджують факт понесення витрат саме у справі, що розглядається.
Розмір понесених позивачем витрат в ході судового розгляду справи у суді апеляційної інстанції підтверджується належними та допустимими у розумінні КАС України доказами. Крім того, такий розмір є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, а також ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Суд звертає увагу на те, що наведені вище положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З огляду на вказане, відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний був навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами. Водночас відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано доказів, як і не зазначено обставин, які б спростували співмірність розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт.
За таких обставин, з огляду на доведеність позивачем фактичного розміру понесених витрат на правничу допомогу та недоведеність відповідачем обставин понесення позивачем розміру витрат у меншому розмірі та/або неспівмірності таких витрат, колегія суддів касаційної інстанції вважає обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про часткове задоволення заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи, та стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Надаючи правову оцінку доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів касаційної інстанції звертає увагу на таке.
Частиною четвертою статті 328 КАС України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої - третьої статті 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що оскаржувана додаткова постанова суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам процесуального закону, ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, тому підстави для скасування ухваленого судового рішення та задоволення касаційної скарги відсутні.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Керуючись статтями 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,  
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Державної фіскальної служби України залишити без задоволення, а додаткову постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 3 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено 03 лютого 2020 року. 
Суддя-доповідач                                                                      О.В.Білоус
Судді                                                                                           М.Б.Гусак
                                                                                          І.Л.Желтобрюх