П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/3034/19	
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,
при секретарі – Ханділян Г.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1 (довідка про звернення за захистом в Україні 2019ОД 0066);
представника  позивача – Смирнова В.С.,  
перекладача - Коуадіо Сері Бі Бах Жоель (посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту СР 000168)
представника  відповідача – Білоконь  Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, –

                                   ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом, в якому просив наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 80 від 25 квітня 2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту – визнати протиправним та скасувати; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 03 травня 2019 року позивач отримав повідомлення № 5/1-113 від 25.04.2019 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 80 від 25.04.2019. Позивач вважав рішення Управління з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області необґрунтованим та незаконним, оскільки не може повернутися до країни походження через побоювання за своє життя та здоров`я.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 28 серпня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- доводи апелянта про життєві обставини, які полягали у насильстві та війні, що виникли у 2016 році Південно-Західному і Північно-Західному регіонах Камеруну;
- посилання апелянта на статті у мережі Інтернет "Верховный комиссар ООН "крайне обеспокоен" серьезными нарушениями прав человека в Камеруне";
- в ході апеляційного провадження позивач також пояснив, що в країні існує конфлікт між англомовними та франкомовними та він втік по туристичній візі. Проміжок часу не пояснював.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що як вбачається з матеріалів особової справи №2019OD0055, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Камеруну, уродженцем м.Тіко, Південно-Західного регіону Камеруну, за національністю – бамілікі, за віросповіданням – християнин-католик. Рідна мова – бангам, володіє французькою мовою на низькому рівні.
Члени сім`ї, які не супроводжують заявника: ОСОБА_2 (батько), проживає в Камеруні, АДРЕСА_1 Південно АДРЕСА_2 регіон; Мінган Оди (мати), проживає в Камеруні, м. АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , Південно АДРЕСА_3 Західний регіон; Фейну ОСОБА_3 (брат), проживає Камеруні, м АДРЕСА_1 , АДРЕСА_4 - АДРЕСА_2 регіон; Ногем Браєн ОСОБА_4 (син), проживає Камеруні, АДРЕСА_1 , Південно-Західний регіон.
Навчався в школі «Публічна школа» з 1990 по 1997 роки.
Працював в сервісі «Total Axe Lour» в м.Дуала, Камерун механіком з 2007 по 2010 роки.
Позивач 11 березня 2017 року виїхав з країни громадянської належності на підставі паспорту серії НОМЕР_1 та туристичної візи Y03169930 повітряним шляхом авіарейсом м.Дуала (Камерун) – Стамбул (Туреччина) – Бориспіль (Україна). У Стамбулі перебував транзитом приблизно 5 годин. Кордон України перетнув 11.03.2017 в м.Бориспіль.
18 квітня 2019 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області та 19 квітня 2019 року подав анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій обґрунтовує причини звернення наступним.
Позивач зазначав, що виїхав з країни громадянської належності через насильство, яке виникло у 2016 році в Південно-Західному і Північно-Західному регіонах. Виник конфлікт між сепаратистами та центральною владою Камеруну. Центральна влада відправила БШР (Батальйон швидкого реагування), всіх людей, яких вони арештують звинувачують у сепаратизмі. Зазначає, що група молодих людей прийшла в його регіон і арештували багатьох людей. Позивач вказував, що був в групі самооборони, прийшли військові і почали арештовувати їхніх лідерів у м. Тіко у січні 2017 року. Групу самооборони створено у 2015 році, коли вступив в цю групу не пам`ятає, метою організації є захист свого району, в організації приблизно було 15 осіб. Документи, які б підтверджували участь в цій групі не має. Позивач вказував, що виїхав до Нігері та знайомий допоміг оформити документи. Вказував, що не отримував пошкоджень, наразі у рідних не виникає проблем. Проблеми виникають тільки у молодих людей.
25 квітня 2019 року за наслідками розгляду особової справи заявника №2019OD0066 управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_5 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зазначений висновок управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області обґрунтувало тим, що з матеріалів особової справи спостерігається, що заявник не зміг належним чином обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Твердження заявника носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, заявник не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду до України та неможливості його повернення до країни громадянської належності, що можуть бути пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Небажання заявника стосовно повернення на територію країни громадянської належності не пов`язане з конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Також, по відношенню до заявника ніколи не застосовувалось фізичне насилля за вищезазначеними ознаками, заявник не був причетний до випадків особистої дискримінації, не зазнавав проблем або переслідувань особистого характеру під час проживання на території Камеруну. На час проживання на території країни громадянської належності у особи не виникало проблем із соціальними зв`язками, населенням Камеруну. ні заявник, ані його близькі родичі ніколи не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій на території Камеруну, заявник не займався політичною або активістською діяльністю на Батьківщині. Шукач захисту зазначає, що у нього ніколи не виникало проблем з представниками органів державної влади країни громадянської належності, він не перебуває у розшуку на Батьківщині та неодноразовий виїзд за межі Камеруну до Нігерії та в подальшому до України. Причиною його виїзду за межі країни громадянської належності та небажання повернення на Батьківщину є виникнення збройного конфлікту між сепаратистами та центральною. Виникнення конфлікту між англомовними та франкомовними регіонами не визнається в якості причини, за якої заявник наразі не може повернутися на територію країни громадянської належності. Заявник зазначив, що наразі не може повернутися на територію країни громадянської належності у зв`язку з арештом лідера групи самооборони у 2017 році членом якої є заявник. Шукач захисту стверджує, що може бути заарештований військовими, яких направила центральна влада з метою арешту сепаратистів та припинення мітингів. Неможливо підтвердити належність або будь-яке інше відношення заявника до зазначеної групи самооборони. Шукач захисту не володіє достатньою інформацією стосовно групи самооборони, не може вказати точну дату створення зазначеної групи. Під час анкетування заявник зазначив, що група самооборони була створена у 2015 році з метою охорони району, однак в ході співбесіди зазначив, що не пам`ятає, коли була створена група самооборони. У заяві від 18.04.2019 року шукач захисту зазначив, що військові, яких відправила центральна влада, заарештували лідера організації та багатьох інших членів групи самооборони, однак на протоколі співбесіди шукач захисту повідомив тільки про арешт одного лідера групи самооборони. У заявника відсутні будь-які документальні підтвердження власної участі в групі самооборони. Зі слів заявника, зазначена група не була жодним чином зареєстрована, не мала назви, власної символіки, офісу та керівних документів. Зазначена заявником причина неможливості повернення на Батьківщину не може розглядатися, як підстава визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність доказів існування групи самооборони та можливості ідентифікувати членів зазначеної групи. Також, шукач захисту надає розбіжну інформацію стосовно дати, коли центральна влада відправила військових до регіону постійного проживання заявника з метою припинення мітингів та арешту сепаратистів. В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повідомив про дату прибуття військових в регіон свого постійного проживання, однак на протоколі співбесіди шукач захисту повідомив, що дата йому невідома. Зазначена заявником інформація стосовно арешту молодих осіб військовими, яких відправила центральна влада, містить суттєві розбіжності. Шукач захисту повідомив, що військові заарештовують тільки групи людей, які складаються з 2-3 осіб, у всіх інших випадках перевіряють тільки документи, які посвідчують особу. Враховуючи повідомлену заявником інформацію стосовно свого рідного брата, який такого ж віку, як і заявник, та який наразі проживає на Батьківщині і не зазнає жодних проблем та утисків на території Камеруну. Заявник особисто зазначив, що жодного разу з моменту виникнення конфлікту його не намагалися арештувати. Зазначене свідчить про відсутність безпідставної, реальної загрози особисто заявнику та молодій частині населення Камеруну. Загальна соціально-політична ситуація на території Камеруну не слугує в якості автоматичної підстави неможливості повернення заявника на територію країни громадянської належності, враховуючи відсутність жодного впливу зазначеної ситуації на життя заявника та його близьких родичів на території країни громадянської належності. Натомість, шукач захисту мотивує своє звернення до територіального підрозділу ДМС неможливістю повернення на територію країни громадянської належності у зв`язку з активними військовими діями в регіоні постійного проживання. Інформація, яку надає особа із зазначеного приводу є нечіткою, суперечливою, логічно неузгодженою, містить низку розбіжностей, які заявник не зміг належним чином обґрунтувати, що вказує на її неправдоподібність та суттєво знижує рівень довіри до заяви особи в цілому. Проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту можливо встановити, що він ніколи не приймав участі у заходах або акціях, спрямованих на відділення регіону ймовірного постійного проживання на території Камеруну, не здійснював активних дій із зазначеного приводу, не пов`язаний з жодними сепаратистськими або радикальними формуваннями. Заявник зазначає, що не бажає повертатися до країни громадянської належності у зв`язку з дискримінації по відношенню до англомовних. Зазначена обставина не визнається територіальним підрозділом ДМС у якості причини неможливості повернення на територію країни громадянської належності: так, англійська мова не є рідною для заявника, рідна мова заявника - бангам. Заявник володіє французькою мовою значно краще за англійську (арк. 18 протоколу співбесіди від 23.04.2019 року), що додатково підтверджується тим, що процедура розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту проводилася з перекладом з французької мови. Під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту шукач захисту вказує на те, що не може наразі повернутися до безпечних регіонів країни громадянської належності у зв`язку з відсутністю роботи та житла, що не пов`язано з ймовірними конвенційними переслідуваннями або існуванням ймовірної загрози для шукача захисту у випадку його повернення на Батьківщину. Взаємозв`язок між конфліктом сепаратистських формуваннями та органами державної влади в англомовних регіонах Камеруну та ймовірною неможливість повернення заявника до країни громадянської належності відсутній. За матеріалами особової справи шукача захисту спостерігається, що заявник довгий час проживав у свого дядька у м. Дуала (Камерун), яке є наразі безпечним, як повідомив заявник особисто. Звернення заявника до територіального підрозділу ДМС відбулось із суттєвими зволіканнями після прибуття особи на територію України. Враховуючи вищезазначене, проведений детальний аналіз матеріалів особової справи шукача захисту, тверджень заявника під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можливо зробити висновок, що звернення заявника до територіального підрозділу ДМС обумовлене не потребою у міжнародному захисті, а необхідністю отримання тимчасової легалізації на території України.
На підставі висновку провідного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Супрун М.В., заступником начальника Головного управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області начальником управління А.В.Максименко видано наказ №80 від 25 квітня 2019 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особова справа №2019ОD0066.
03 травня 2019 року ОСОБА_1 отримав повідомлення від 25 квітня 2019 року №5/1-113 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину, не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
За змістом частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
На підставі пункту 1 та пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Законом України від 21.10.1999 ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
За правилами статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
За змістом частин 1, 7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
На підставі частин 1, 4, 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
За правилами пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Також, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а твердження заявника є суперечливими та непослідовними.
Так, у заяві від 18.04.2019, анкеті від 19.04.2019 та протоколах співбесіди позивач зазначав, що причиною його виїзду з країни громадянської належності є конфлікт між спільнотою адвокатів з англомовних районів (сепаратисти), які у 2016 році влаштовували мітинги, та центральною владою Камеруну, внаслідок чого позивач змушений був вступити у групу самооборони району проживання позивача, через що має побоювання бути затриманим Батальйоном швидкого реагування, підконтрольним центральній владі, який затримав лідерів вказаної групи самооборони.
Водночас позивач зазначав суперечливі відомості щодо дати створення групи самооборони: у анкеті зазначав, що така була створена у 2015 році, а у протоколі співбесіди від 23.04.2019 року вказував, що не пам`ятає, коли група була створена.
Крім того позивач суперечливо зазначає у протоколі співбесіди, що Батальйон швидкого реагування арештовує групи молодих людей, а поодиноких зупиняють і лише просять показати документи та вказує, що якщо він буде ходити в нічний час сам, то його арештують а якщо у денний час – то 50 на 50.
До того ж позивач у протоколі співбесіди від 23.04.2019 зазначав, що його особисто жодним чином не переслідували за жодними з ознак, його права не порушувалися, так само як не переслідуються його батько, мати та брат. Останні продовжують жити в Камеруні у місті, де раніше проживав позивач.
Також позивач вказував, що його дядько з родиною проживає у м.Дуала, де «безпечно». При цьому зі слів позивача вбачається, що він у 2017 році тиждень проживав у м.Дуала в готелі, ситуація в якому була спокійною, та в той же час зазначає, що йому загрожувало у вказаному місті те, що позивач з англомовного регіону, а м.Дуала належить до франкомовного регіону.
З матеріалів особової справи №2019OD0066 вбачається, що рідною мовою позивача є бангам та що він володіє французькою мовою, про що свідчить мова подачі заяви, а відтак відсутні підстави, які були б перешкодою у проживанні позивача у безпечному місті Дуала.
Позивач зазначав, що після початку конфлікту у Камеруні виїхав до Нігерії, де 27.02.2017 його друг допоміг оформити йому туристичну візу. Позивач зазначав, що покинув Нігерію лише тому що там погані умови проживання.
Відтак, перебуваючи у Нігерії позивач, згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.
Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання. Натомість, жодних доводів та доказів щодо наявності переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не надано.
Крім того, потрапивши на територію України 11 березня 2017 року позивач звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише 18 квітня 2019 року, тобто більше ніж через два роки.
Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дані звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.
Вказана позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 по справі №820/1502/17.
Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.
Слід зазначити, що позивач ніколи не брав участі в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної чи релігійної меншості.
Жодних доказів належності позивача до соціальної групи самооборони району проживання позивача до суду не надано.
Водночас позивачем у позовній заяві зазначається, що відомості про країну походження та факти, які підтвердять реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя в разі повернення до країни громадянської належності будуть надані до суду після ознайомлення з особовою справою позивача, однак станом на момент винесення вказаного рішення жодних доказів позивачем до суду не надано.
Отже висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань є обґрунтованим.
Заявлена позивачем інформація не містить обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.
Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
Відтак, відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що за відсутністю підстав, та з урахуванням розбіжностей в інформації наданої заявником, дане звернення розглядається як зловживання процедурою з метою легалізації на території України.
Тобто, позивач не відповідає критеріям поняття «біженець», а згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апелянта про життєві обставини, які полягали у насильстві та війні, що виникли у 2016 році Південно-Західному і Північно-Західному регіонах Камеруну колегією судів відхиляються, адже покладена в основу заяви та позову історія, з огляду на суперечливість повідомлених фактів щодо загрози переслідувань, неузгодженість пояснень позивача, свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.
Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було.
Водночас слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього конфлікту.
Твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Надана ним інформація при викладені причин для надання захисту, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка йому загрожує в Камеруні особисто, є безпідставними і не мають реального підґрунтя.
Позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно з метою покращення рівня життєвих умов.
Посилання апелянта на статті у мережі Інтернет "Верховный комиссар ООН "крайне обеспокоен" серьезными нарушениями прав человека в Камеруне" носять загальний характер і не підтверджують, що позивач тікав від небезпеки, рятуючи своє життя.
Пояснення апелянта в ході апеляційного провадження стосовно конфлікту між   англомовними та франкомовними також не дають обґрунтованих підстав вважати, що позивач переслідувався за конвенційними ознаками.
Крім того, представником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області стосовно цих обставин було пояснено про локальний характер конфлікту, який не розповсюджений по всій території країни походження позивача.
Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року у справі № 420/3034/19 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Дата складення та підписання повного тексту судового рішення – 05 лютого 2020 року

Головуючий:                                                                              О.І. Шляхтицький

Суддя:                                                                                         Г.В. Семенюк

Суддя:                                                                                         С.Д. Домусчі