П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/1936/19-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Бошкова Юлія Миколаївна  
Суддя-доповідач -  Кузьменко Л.В.   
21 січня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Кузьменко Л.В. 
суддів:  Совгири Д. І.  Франовської К.С. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Сербин І.І.,

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року  (повний текст ухвали виготовлено 25.11.2019 року суддею Бошковою Ю.М. в м.Вінниці ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця, Військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з  позовом до квартирно -експлуатаційного відділу м.Вінниця , військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії, в якому просив:
- визнати дії квартирно-експлуатаційного відділу м.Вінниця та військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії  щодо  неприйняття рішення по виплаті грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення протиправними;
- скасувати протокол засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 №19 від 18.10.2018 року в частині , що стосується неприйняття рішення по виплаті ОСОБА_1 грошової компенації за належне для отримання жиле приміщення;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 в собі  житлової комісії та квартирно-експлуатаційний відділ м.Вінниці відновити порушене право позивача на отримання грошової компенсації  за належне для отримання жиле приміщення.
В обґрунтування зазначених вимог позивач покликався на те, що не був належним чином повідомлений про надходження коштів на виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, що призвело до порушення черговості військовослужбовців Вінницького гарнізону на отримання компенсації. В зв`язку з цим право отримати грошову компенсацію реалізовано військовослужбовцями, які перебувають в загальній черзі за позивачем.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 р. провадження в адміністративній справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України. Роз`яснено, що позивач має право звернутися до місцевого загального  суду в порядку цивільного судочинства.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову, якою справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. На переконання позивача Військова частина НОМЕР_1 є суб`єктом владних повноважень, що підтверджує характерні ознаки публічно-правового спору, а отже його слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.
В судове засідання представники відповідачів - Квартирно-експлуатаційного відділу м.Вінниця та  Військової частини НОМЕР_1 в особі її житлової комісії не прибули, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на таке.
Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а мають бути розглянуті за правилами цивільного судочинства.
Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції погоджується та вважає за необхідне вказати на таке.
Статтею 1 Конституції встановлено, що Україна проголошується правовою державою і, як будь-яка правова держава, гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Законом України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (частина перша статті 5); суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частини перша статті 18).
Головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура. Процесуальними кодексами України встановлено неоднакову процедуру судового провадження щодо різних правовідносин.
На підставі положень Конституції України  про судову спеціалізацію (частина перша статті 125) і про гарантування кожному права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55) в Україні утворено окрему систему судів адміністративної юрисдикції. Захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень визначено як безпосереднє завдання адміністративного судочинства (частина перша статті 2 КАС України). Адміністративне судочинство як спеціалізований вид судової діяльності стало тим конституційно і законодавчо закріпленим механізмом, що збільшив можливості людини для здійснення права на судовий захист від протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Системний аналіз вказаних норм Конституції та процесуальних Законів України дає підстави стверджувати, що розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист.
Приймаючи рішення про закриття провадження у справі суд першої інстанції виходив із того, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки спірні правовідносини виникають із житлових відносин, якими охоплюються питання обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, користування житловими приміщеннями державного або приватного фонду, в тому числі службовими житловими приміщеннями, забезпечення житлових прав наймача та членів його сім`ї, зокрема й безкоштовного отримання житла у власність, зміни статусу житлового приміщення тощо. Відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивача не здійснює, а є особою, яка представляє власника майна житлового фонду. Спір про захист конкретної фізичної особи на житло чи на отримання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення не є публічним, а приватно - правовим.
Надаючи оцінку вищевказаним висновкам суду першої інстанції, колегія судів виходить з такого.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Статтею 19 КАС України, передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відтак, як вірно зазначено судом першої інстанції, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його бездіяльність чи акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що  спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Необхідною та єдиною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним владних управлінських функцій, при цьому ці функції суб`єкт повинен здійснювати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
Як вбачається з адміністративного позову, позивач просить суд визнати дії квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця та військової частини НОМЕР_1 (м. Вінниці) в особі житлової комісії, що призвели до порушення права ОСОБА_1 на виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення протиправними; скасувати протокол засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 № 19 від 18.10.2018 року в частині, що стосується неприйняття рішення по виплаті позивачу грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 в особі житлової комісії та квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця відновити порушене право ОСОБА_1 на отримання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення.   
З матеріалів справи також слідує, що ОСОБА_1 з 19.07.1990 року перебуває в черзі на отримання житла при військовій частині НОМЕР_1 (в загальній черзі за №4, в списках на першочергове отримання житла - з 29.12.2004 року за №100). Відповідно до Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року №737, військовослужбовці мають право на отримання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення. Отже, цей позов поданий на  поновлення  житлових прав позивача.
Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК)  передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За правилами абзацу 1 частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Житлові спори - особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян і організацій.
У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків, тощо).
Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.
Оскільки спірні правовідносини пов`язані із захистом порушених житлових прав ОСОБА_1 колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.
В межах предмету цього спору той факт, що відповідачем є Військова частина НОМЕР_1 в особі житлової комісії  не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий. Твердження апелянта щодо невірних висновків суду першої інстанції про належну підсудність даної справи нівелюються вищевказаними нормами права та висновками суду.    
Ураховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у справі, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі є обґрунтованим, оскільки ця справа має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.04.2018 у справі №806/104/16 дійшла висновку, що справи, предметом яких є захист прав у сфері житлових відносин, мають вирішуватись судами за правилами цивільного судочинства. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові  від 30.09.2019 року у справі №825/1074/16.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 312, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -      

                                                 П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  21 січня 2020 року.

Головуючий	 	 	Кузьменко Л.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Совгира Д. І.    Франовська К.С.