КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
21 січня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 759/16577/17
 
провадження № 22-ц/824/1085/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді- Кравець В.А. (суддя-доповідач),
суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк А.В.
 
учасники справи:
 
позивач  - Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Т.М.М.»
відповідач -  ОСОБА_1 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 
 
на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року у складі судді  Шум Л.М.
 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Т.М.М.» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2017 року представник ТОВ Фірма «Т.М.М.» - Марченко О.Ю. звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ Фірма «Т.М.М.» основний борг у сумі 80 783,13 грн, пеню у розмірі 90 725,83 грн, 3% річних від простроченої суми - 7 277,12 грн та інфляційні нарахування - 53 397,69 грн, а також судовий збір. 
В обґрунтування вимог зазначала, що 01 грудня 2011 року між ТОВ Фірма «Т.Т.М.» та ОСОБА_1 укладено договір оренди №292 терміном дії - 2 роки та 364 дні, згідно з умовами якого позивач передав, а відповідач прийняла у тимчасове оплачуване користування нежиле приміщення №121, а саме частину будівлі загальною площею 141,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . 
У зв`язку із закінченням строку дії попереднього договору, сторонами було укладено договір №656 від 01 грудня 2014 року, відповідно до пункту 5.2.1. якого розмір щомісячної орендної плати складає 10 000 грн, з яких: 7 882 грн - плата за площу об`єкта оренди з урахуванням 20% ПДВ та 2 118 грн - експлуатаційні витрати.
Посилаючись на п. 5.4. договору оренди №656 від 01 грудня 2014 року зазначала, що орендна плата повинна сплачуватись орендарем щомісячно, авансом, не пізніше 5 числа місяця, який оплачується, якщо 5 число припадає на вихідний або інший неробочий день, то оплата проводиться не пізніше першого робочого дня після 5 числа.
Зауважувала, що позивачем умови договору виконані у повному обсязі, проте, у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків відповідачем, у останньої з 31 жовтня 2013 року виникла заборгованість по орендній платі у сумі 71 230 грн та 9 553,13 грн за експлуатаційні витрати. 
Зазначала, що у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач уважає за необхідне застосувати до відповідача штрафні санкції, передбачені укладеним договором та нормами чинного законодавства, а тому загальний розмір заборгованості визначено у розмірі 232 183,77 грн, що складається з: 80 783,13 грн - основний борг, 90 725,83 грн - пеня, 7 277,12 грн - 3% річних та  53 397,69 грн - інфляційні нарахування.
З урахуванням викладеного, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року позов задоволено.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 05 серпня 2019 року відповідач ОСОБА_1   звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, оскільки вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що не була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим уважає, що суд першої інстанції, закривши підготовче провадження та призначивши справу до судового розгляду без отримання відомостей про належне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи по суті, порушив вимоги процесуального законодавства та конституційні права відповідача на судовий захист.
Стверджує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача, а також не зазначено період виникнення заборгованості з визначенням суми заборгованості по кожному з місяців.
Посилаючись на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від                          05 березня 2019 року у справі №910/1389/18, вказує, що акти звірки взаємних розрахунків, надані позивачем, не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій, оскільки вони не є первинним обліковим документом, до того ж не підписані відповідачем та містять різні суми заборгованості, хоча складені за один звітний період з жовтня 2014 по листопад 2016 року.
Уважає, що вказані обставини свідчать про упереджене ставлення суду до вирішення даної справи, оскільки рішення не містить посилань на первинні документи, якими підтверджується факт наявності чи відсутності заборгованості відповідача перед позивачем, а також судом не досліджено розрахунки заборгованості та розрахунки нарахування пені, які повинні були надаватися відповідачем на підтвердження позовних вимог. 
Звертає увагу суду, що не мала можливості подати заяву про сплив позовної давності щодо нарахування пені, оскільки не була обізнаною про розгляд справи. Посилаючись на постанову Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зазначає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання має бути виконано. 
Просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність відповідно до вимог ст. 267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності як до основної суми боргу, так і до нарахованої пені, інфляційних нарахувань і 3% відсотків річних.
Окрім того, відповідач категорично заперечує дійсність оспорюваних договорів та факт наявності заборгованості за ними.
12 листопада 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ТОВ Фірма «Т.М.М.» - Рябкова О.В., в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Уважає, що акти звірки взаємних розрахунків, що містяться в матеріалах справи, є належними доказами наявності заборгованості відповідача, оскільки є підставою для відображення певних даних у бухгалтерському обліку.
Зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а тому відсутні підстави для їх задоволення.
16 грудня 2019 року до апеляційного суду надійшли пояснення щодо апеляційної скарги від представника позивача, в яких останній наводить розрахунок заборгованості з урахуванням строку позовної давності та долучає докази на підтвердження розміру заборгованості за договорами оренди.
Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Представник відповідача за довіреністю у судовому засіданні не була допущена до участі у розгляді справи з огляду на відсутність повноважень адвоката, а тому була присутня в залі судового засідання в якості вільного слухача.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності представника відповідача. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що станом на день ухвалення судового рішення, заборгованість по орендній платі становила 80 783,13 грн, при цьому, на думку суду, позивач обґрунтовано вимагав стягнення боргу з урахуванням 3% річних за період з  31 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2017 року у розмірі 7 277,12 грн, індекс інфляції - 53 397,69 грн. та пені в сумі 90 725,83 грн.
Проте, з таким висновком колегія суддів не погоджується в повній мірі з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.       Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що 01 грудня 2011 року сторони уклали договір оренди №292, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове оплачуване користування нежиле приміщення №121, а саме, частину будівлі, загальною площею 141,2 кв.м. Строк оренди складає 2 роки 364 дні з дати підписання акту прийому-передачі в орендне користування. Розмір місячної орендної плати складає 14 120 грн. з урахуванням ПДВ 20 % (а.с. 9-19).
01 грудня 2011 року об`єкт оренди, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , передано в оренду відповідачу, що підтверджується актом передання-приймання нежилого приміщення до договору оренди №292 від 01 грудня 2011 року (а.с. 20).
01 грудня 2014 року сторони уклали договір оренди №656 (а.с. 21-31), відповідно до                   п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове оплачуване користування нежиле приміщення №121, а саме частину будівлі, загальною площею 141,2 кв.м. Строк оренди складає 2 роки 364 дні з дати підписання акту прийому-передачі в орендне користування (п. 3.2). Розмір місячної орендної плати складає всього 10 000 грн з урахуванням ПДВ 20 %, з яких 7 882 грн - місячна орендна плата за площу об`єкта оренди та експлуатаційні витрати - 2 118 грн (п.5.2.1). 
Відповідно до пункту 5.4 договору, орендна плата включає в себе вартість експлуатаційних послуг, пов`язаних з прибиранням приміщень загального користування та прибудинкової території, вивозом сміття з місць його накопичення (контейнерів), розчисткою снігу в зимовий період, охорону будинку, в якому знаходиться об`єкт оренди, обслуговування систем забезпечення, електромережі, систем водопостачання та каналізації загального користування.
Пунктом 2.3.5 договору встановлено, що орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату, комунальні платежі й інші платежі, передбачені договором.
Згідно пункту 5.4. договору орендна плата сплачується орендарем щомісячно, авансом, не пізніше 5 числа місяця, який оплачується, якщо 5 число припадає на суботу, чи неділю (або інший неробочий день), то оплата проводиться не пізніше першого робочого дня після 5 числа.
У силу п. 10.2 договору, у разі невчасної або не в повному об`ємі сплати орендної плати або компенсації комунальних платежів, орендар сплачує орендодавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочених платежів за кожен день прострочення.
Згідно з частиною першою статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Частиною першою статті 762 ЦК України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
За правилами статті 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню в разі, якщо його укладено строком на три і більше років.
Відповідно до статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Тобто законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини).
Фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря.
Сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 травня 2018 року у справі № 127/14633/16-ц (провадження № 14-93цс18).
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з договорів та інших правочинів.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно з вимогами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Не погоджуючись з фактом існування заборгованості та її розміром, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що акти звірки взаємних розрахунків, надані позивачем, не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій, оскільки вони не є первинним обліковим документом, до того ж не підписані відповідачем та містять різні суми заборгованості, хоча складені за один звітний період з жовтня 2014 по листопад 2016 року.
Акт звіряння розрахунків - це документ-звіт, призначений для формування акту звірки взаєморозрахунків за період з компанією-контрагентом.
Акт звірки взаємних розрахунків не є зведеним бухгалтерським регістром та первинним бухгалтерським документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність зобов`язань сторін, є первинні бухгалтерські документи. Тому акт звірки взаємних розрахунків може вважатися належним доказом лише у разі підтвердження відтворених у ньому операцій первинними бухгалтерськими документами та зведеними бухгалтерськими регістрами.
Поряд із цим, вимогами чинного законодавства України, у тому числі Положенням про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 02 вересня 2014 року №879, Порядком бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 02 квітня 2014 року №372, не визначено обов`язку контрагента щодо підписання акта звірки взаємних розрахунків. Адже, відсутність первинних документів не може давати можливість боржнику ухилятись від виконання своїх зобов`язань.
З урахуванням заперечень відповідача щодо наявності та розміру заборгованості, стороною позивача на підтвердження відомостей, викладених в актах звіряння розрахунків, надано копії платіжних доручень про сплату, а також копії рахунків за оренду та за експлуатаційні витрати, копії прибуткових касових ордерів про сплату, копії договорів та актів надання послуг.
У свою чергу, відповідачем на спростування доводів сторони позивача щодо розміру заборгованості надано суду копію квитанції до прибуткового касового ордеру №1095к/1,15 від 26 лютого 2015 року на суму 3 856,50 грн про сплату грошових коштів за оренду приміщення за 01/2015, копію квитанції до прибуткового касового ордеру №00006597к від 28 травня 2015 року на суму 373,43 грн про оплату експлуатаційних витрат, а також копії квитанції про сплату комунальних послуг за нежитлове приміщення.
У судовому засіданні відповідачем надано колегії суддів для огляду оригінали вказаних квитанцій. Судом установлено відповідність копій квитанцій, які містяться в матеріалах справи, оригіналам, наданим відповідачем під час судового засідання та засвідчено копії вказаних квитанцій головуючим суддею у встановленому законом порядку.
Після дослідження наданих сторонами доказів, судом установлено, що сплата відповідачем 373,43 грн відповідно до квитанції №00006597к від 28 травня 2015 року в рахунок оплати експлуатаційних витрат відображена в актах звірки взаємних розрахунків і бухгалтерських документах, наданих стороною позивача, та врахована про визначенні заборгованості.
Разом з тим, грошові кошти у розмірі 3 865,50 грн, сплачені за орендну плату відповідно до квитанції №1095к/1,15 від 26 лютого 2015 року, позивачем не враховані, а тому мають бути відраховані від суми основної заборгованості.
При цьому, решта квитанцій, наданих ОСОБА_2 на підтвердження відсутності заборгованості за договорами оренди, не може бути врахована судом, оскільки кошти, сплачені відповідачем за вказаними вище квитанціями, були спрямовані на оплату комунальних послуг, які відповідно до п.п. 5.5 тп 5.7 договорів оренди є відмінними від експлуатаційних витрат та за якими вимог про стягнення заборгованості ТОВ «Фірма Т.М.М.» заявлено не було.
Таким чином, зважаючи на викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності порушеного права та законного інтересу позивача у зв`язку з неповним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договорами оренди, проте не погоджується з розміром заборгованості, визначеним судом до стягнення з огляду на наступне.
Згідно наданого стороною позивача розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за неналежне виконання умов договору оренди становить 232 183,77 грн, що складається з основної суми боргу - 80 783,13 грн (71 230 грн - орендна плата та 9 553,13 грн - експлуатаційні витрати) за період з 31 жовтня 2014 року по листопад 2016 року, а також 3% річних - 7 277,12 грн, індекс інфляції - 53 397,69 грн та пені в сумі 90 725,83 грн за період з 31.10.2014 року по 31.10.2017 року.
Разом з тим, ОСОБА_1 , посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду ухвалено за її відсутності, безпосередньо в апеляційній скарзі заявила про застосування строку позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.
За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до пунктів 3.1 та 3.2 договорів оренди №292 від 01 грудня 2011 року та №656 від 01 грудня 2014 року цей договір набирає чинності з дати його підписання і скріплення печатками сторін і діє до закінчення строку дії оренди. Строк дії оренди складає 2 роки 364 дні з дати підписання Акту прийому-передачі в орендне користування. 
Згідно пункту 5.4. вказаних договорів орендна плата сплачується орендарем щомісячно, авансом, не пізніше 5 числа місяця, який оплачується, якщо 5 число припадає на суботу, чи неділю (або інший неробочий день), то оплата проводиться не пізніше першого робочого дня після 5 числа.
Розмір орендної плати за площу об`єкта оренди, яка зазначена в пункті 1.1 договору №292 від 01 грудня 2011 року, складає: 12 002 грн, а також експлуатаційні витрати - 2 118 грн, всього - 14 120 грн з урахуванням ПДВ 20% (п.5.2.1 договору).
Розмір орендної плати за площу об`єкта оренди, яка зазначена в пункті 1.1 договору №565 від 01 грудня 2014 року, складає: 7 882 грн, а також експлуатаційні витрати - 2 118 грн, всього - 10 000 грн з урахуванням ПДВ 20% (п.5.2.1 договору).
Таким чином, зважаючи на те, що строк дії договору оренди №292 від 01 грудня 2011 року 2 роки 364 дні закінчився 30 листопада 2014 року, а строк дії договору оренди №565 від 01 грудня 2014 року з аналогічним строком закінчився 30 листопада 2017 року, при цьому з позовом представник ТОВ Фірма «Т.М.М.» звернувся 06 листопада 2017 року, колегія суддів доходить висновку, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав в межах строку позовної давності.
Отже, зважаючи на те, що ОСОБА_1 частково сплачувала грошові кошти в рахунок орендної плати та експлуатаційних витрат, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем, ураховуючи сплачену відповідачем орендну плату за 01/2015 у розмірі 3 865,50 грн відповідно до квитанції №1095к/1,15 від 26 лютого 2015 року, за період з 31 жовтня 2014 року по 30 листопада 2016 року стягненню підлягає орендна плата всього у розмірі 76 917,63 грн (орендна плата - 67 364,50 грн, експлуатаційні витрати - 9 553,13 грн).
Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у зв`язку з неповним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договорами оренди, позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат за весь час прострочення, а саме, з урахуванням позовних вимог, за період з 31 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2017 року.
Отже, провівши математичний розрахунок 3% річних (за формулою [Відсотки] = [Сума боргу]  [Процентна ставка] / 100% / 365 днів  [Кількість днів]) та інфляційних втрат (за формулою [Збитки від інфляції] = [Сума боргу]  [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]) за визначений період, колегія суддів доходить висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних у розмірі 6 928,85 грн та інфляційних втрат у сумі                    53 397,69 грн.
Разом з тим, колегія уважає помилковим висновок місцевого суду про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 31 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2017 року у сумі 90 725,83 грн з огляду на наступне.
У силу п. 10.2 договорів оренди, у разі невчасної або не в повному об`ємі сплати орендної плати або компенсації комунальних платежів, орендар сплачує орендодавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочених платежів за кожен день прострочення.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.
Проте, з розрахунку заборгованості, наданого стороною позивача убачається, що пеня нараховувалась останнім за період з 31 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2017 року, тобто поза межами строку позовної давності, встановленого статтею 258 ЦК України.
При цьому, в договорах оренди сторони не погодили іншого строку позовної давності.
Зважаючи на викладене та ураховуючи, що з позовом представник ТОВ Фірма «Т.М.М.» звернувся 06 листопада 2017 року, періодом, за який підлягає стягненню пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором оренди, є період з 06 листопада 2016 року по 06 листопада 2017 року.
Отже, провівши математичний розрахунок за формулою (Пеня) = (Сума боргу)*2*  (Ставка пені (%)) / 100% / 365 днів*(Кількість днів), колегією суддів установлено, що за період з 06 листопада 2016 року по 06 листопада 2017 року розмір пені за невиконання умов договору по сплаті оренди становить 17 885,60 грн, щодо несплати у повному обсязі експлуатаційних витрат - 2 536,39 грн, а всього - 20 421,99 грн, які підлягають стягненню з відповідача.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що відповідачем порушено умови укладених між сторонами договорів оренди з огляду на сплату не в повному обсязі передбачених договорами грошових коштів, що призвело до утворення заборгованості та виникнення відповідальності ОСОБА_1 у вигляді сплати 3% річних, інфляційних втрат та пені за невиконання договірних зобов`язань, колегія уважає, що місцевий суд, не перевіривши доводи позивача щодо суми основного боргу та період нарахування позивачем пені, помилкового висновку дійшов про задоволення позову в повному обсязі.
Окрім того, як убачається з матеріалів справи та на це посилається відповідач у своїй апеляційній скарзі, судом першої інстанції ухвалено заочне рішення за відсутності                     ОСОБА_1 , щодо належного повідомлення якої у справі відсутні належні докази.
Відповідно до статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
При цьому, в матеріалах справи повинні бути належні докази такого повідомлення. Якщо відповідні докази відсутні, то відповідач не може вважатися повідомленим належним чином, і підстав для заочного розгляду справи не існує.
У матеріалах справи міститься конверт та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про дату, час та місце розгляду справи, направлений судом на адресу  ОСОБА_1 та повернутий за закінченням терміну зберігання (а.с. 69).
23 жовтня 2018 року суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторін та ухвалив заочне рішення, не перевіривши отримання судової повістки відповідачем                  ОСОБА_1 .
Нормами пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Виходячи з наведеного, колегія суддів доходить висновку, що, розглянувши справу без участі  ОСОБА_1 та за відсутності відповідних доказів належного повідомлення останньої, місцевий суд порушив норми процесуального права, що відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи, що позбавило її права на участь у судовому засіданні, є обґрунтованими, а порушення судом норм процесуального права є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, заочне рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог частково.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ Фірма «Т.М.М.» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 368,28 грн.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384  ЦПК України, Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року - скасувати.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Т.М.М.» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості- задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Т.М.М.» заборгованість за договором оренди у розмірі 157 666,16 грн, що складається з основного боргу у розмірі 76 917,63 грн, 3% річних від простроченої суми у розмірі 6 928,85 грн, 53 397,69 грн інфляційних втрат та пені у розмірі                20 421,99 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Т.М.М.» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі               2 368,28 грн.
Постанова набирає законної сили з дня  її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повний текст постанови складено «21» січня 2020 року.

 
 
Головуючий                                                                           В.А. Кравець

 
Судді                                                                                       О.Ф. Мазурик

 
                                                                                                 Л.Д. Махлай