ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 466/150/17
провадження № 61-43009 св 18 
                
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Лвівське комунальне підприємство «Львівелектротранс»,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку              письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 листопада                2017 року в складі судді Зими І. Є. та на постанову апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2018 року в складі колегії суддів             Мельничук О. Я., Крайник Н. П. і Савуляк Р. В.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
03 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ЛКП «Львівелектротранс» і з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати незаконними та скасувати накази ЛКП «Львівелектротранс» від 07 грудня 2016 року № 634-с, від 12 грудня 2016 року № 645-с про накладення на нього дисциплінарних стягнень та від 13 грудня 2016 року № 646-п про звільнення з роботи, поновити його на посаді ревізора з безпеки руху відділу безпеки руху ЛКП «Львівелектротранс» з 14 грудня 2016 року, стягнути з відповідача 87 447,23 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
 
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що з 2007 року працює на посаді ревізора з безпеки руху відділу безпеки руху ЛКП «Львівелектротранс».
 
У грудні 2016 року його двічі безпідставно притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено з посади за систематичне невиконання посадових обов`язків. 
 
Позивач уважав дані накази незаконними, оскільки він належним чином виконував свої посадові обов`язки, а накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та наказ про звільнення не містять достатнього обґрунтування. 
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 листопада     2017 року позов задоволено частково, визнано незаконними та скасовано накази ЛКП «Львівелектротранс» від 07 грудня 2016 року № 634-с,                    від 12 грудня 2016 року № 645-с про накладення на нього дисциплінарних стягнень та від 13 грудня 2016 року № 646-п. 
 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді ревізора з безпеки руху відділу безпеки руху ЛКП «Львівелектротранс» із 14 грудня 2016 року.
 
Стягнуто з ЛКП «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 50 156,92 грн.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
 
Суд першої інстанції виходив із того, що факт систематичності невиконання позивачем своїх трудових обов`язків спростовується належними та допустимими доказами, а тому притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, а також його звільнення з посади на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України здійснене роботодавцем із порушенням установленого законом порядку. 
 
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходив із її недоведеності. 
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2018 року апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2017 року - без змін. 
 
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та на підставі належних доказів дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовів, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
21 серпня 2018 року ЛКП «Львівелектротранс» з пропуском строку на касаційне оскарження подало до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначені судові рішення.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2018 року поновлено ЛКП «Львівелектротранс» строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження в даній справі та відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень у зв`язку з відсутністю обґрунтування необхідності такого зупинення.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року повторне клопотання ЛКП «Львівелектротранс» задоволено, зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2017 року, залишеного без змін постановою апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2018 року, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, до завершення розгляду касаційної скарги.

Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі відповідач просить скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Указує, що суди безпідставно вважали незаконним наказ про оголошення догани, неправильно застосували положення пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України та дійшли необґрунтованого висновку про необхідність стягнення з роботодавця середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
 
Аналіз вимог касаційної скарги дає підстави для висновку, що судові рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в касаційному порядку не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються. 
 
Відзив на касаційну скаргу
 
Відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що з 15 лютого 2007 року працював на посаді ревізора з безпеки руху відділу безпеки руху ЛКП «Львівелектротранс».
 
Наказом від 07 грудня 2016 року № 634-с позивачу оголошено догану за порушення трудової дисципліни в зв`язку з відсутністю на робочому            місці 01 грудня 2016 року, оскільки ОСОБА_1 повинен був приступити до роботи 01 грудня 2016 року о 06 год. 30 хв., однак лише о 07 год. 05 хв. повідомив диспетчера про прибуття на робоче місце. 
 
Відповідно до наданих ОСОБА_1 пояснень він не міг потрапити на робоче місце, оскільки охоронець, в якого зберігаються ключі, проводив обхід території.
 
Наказом від 12 грудня 2016 року № 645-с ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за зрив штанги струмоприймача тролейбуса на зупинці по вулиці Грінченка в місті Львові, який відбувся             05 грудня 2016 року.
 
Згідно з графіками змін 05 грудня 2016 року у ОСОБА_1 був неробочий день.
 
На підставі наказу від 13 грудня 2016 року № 646-п ОСОБА_1 звільнений із займаної посади за систематичне невиконання службових обов`язків на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України.
 
Із 15 лютого 2007 року до 07 грудня 2016 року ОСОБА_1 не притягувався до матеріальної чи адміністративної відповідальності, заходи дисциплінарного чи громадського стягнення до нього не застосовувалися, що не заперечувалося учасниками справи.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судові рішення в оскаржуваній частині відповідають зазначеним вимогам закону.
 
Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
 
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення.
 
За передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України).
 
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
 
Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.
 
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2019 року в справі № 363/4221/16-ц (провадження № 61-28075св18).
 
Установивши, що накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності прийняті роботодавцем із порушенням передбаченого законом порядку, а також відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження систематичності невиконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про наявність правових підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді, оскільки його звільнення з посади є незаконним. 
 
Оскільки позовна вимога про стягнення середнього заробітку є похідною від позовної вимоги про поновлення на роботі, правильним є висновок судів, що вказана вимога підлягає задоволенню.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім. 
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень в оскаржуваній частині - без змін.
 
Керуючись статтями 389, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 листопада                2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 11 липня                   2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2017 року.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                В. І. Журавель
 
                                                                                                                М. М. Русинчук