ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/3628/18                                        Головуючий суддя І інстанції Іващенко С. О.
Провадження № 22-ц/818/1010/20                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів купівлі-продажу

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії                                        Кіся П.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Кучер Ю.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2019 року, постановлену у складі судді Іващенка С.О., по цивільній справі за позовом Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №3 в інтересах Харківської міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності на гараж №5 шляхом внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, звільнення земельної ділянки, приведення її у попередній та придатний для подальшого використання стан, 

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2019 року залишено без розгляду позов Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №3 в інтересах Харківської міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності на гараж № 5 шляхом внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, звільнення земельної ділянки, приведення її у попередній та придатний для подальшого використання стан.
В апеляційній скарзі Заступник прокурора Харківської області просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, оскільки при її постановленні було порушено норми процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування скарги зазначено, що поза увагою суду залишились доводи прокурора про підстави для представництва інтересів держави, які ґрунтуються на ст. 13 Конституції України, ст. 1 Земельного кодексу України, відповідно до яких земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цієї Конституцією.
Вказав із посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 826/14763/18, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, у зв`язку з чим захист інтересів держави у сфері земельних відносин є одним із пріоритетних напрямів представницької діяльності прокурорів. 
Зазначив, що в основі інтересу держави лежить потреба у здійснені дій, спрямованих на охорону землі як національного багатства. У даній справі наявність інтересів держави обґрунтовується прокурором порушенням законодавства у сфері землекористування, зокрема, порушенням інтересів суб`єкта права комунальної власності на землю — Харківської міської ради, яка діє від імені та в інтересах громади міста, поза волею якої відбувається використання земельної ділянки на території, прилеглій до КЗ «Харківська загальноосвітня 1-3 ступенів школа № 145 Харківської міської ради», по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 м. Харкові. Наявність на спірній земельній ділянці нежитлового приміщення літ. «Б-2», гаражу №5, загальною площею 20,9 кв.м. чинить перешкоди у фактичному поновленні порушеного права територіальної громади міста Харкова на земельну ділянку, самовільно зайняту ОСОБА_1 під час самочинного будівництва гаражу.
Контроль за дотриманням ОСОБА_1 , проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт на спірному об`єкті самочинного будівництва – не здійснювався.
Крім того, даний випадок не є поодиноким: має місце протиправна «схема», за якою ГБТ «Нізмений» набував право власності на гаражі, що розташовані по АДРЕСА_2 , в обхід встановленої законом процедури будівельно-архітектурного контролю та без належного оформлення права на землю. Так, вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.10.2018, який набрав законної сили, ОСОБА_3 , що є головою ГБТ «Нізмений», визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 197-1 ч.З «Самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику» КК України.
Прокурором, окрім заходів кримінально-правового характеру, також вжито цивільно-правові заходи з метою приведення стану зазначених вище правовідносин до правопорядку. Так, прокурором подано адміністративні позови до суду в інтересах держави в особі Харківської міської ради про скасування державної реєстрації за фізичними особами первісної підстави набуття права власності на гаражі за вказаною адресою (справи №№ 636/3751/17, 820/4420/17, 636/3748/17, 820/4422/17, 636/3749/17, 636/3750/17).
В окремих випадках, у тому числі й по даній справі, гаражі на підставі договорів купівлі-продажу були продані на користь третіх осіб.
У порушення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд не першої інстанції не урахував висновку щодо застосування ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 № 903/129/18, а також – постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/1-ц. З порушенням ст.ст. 12, 13, п. 3 ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд першої інстанції також не взяв до уваги наведені прокурором аргументи щодо конкретних обставини бездіяльності Харківської міської ради, яка всупереч інтересам територіальної громади у даному випадку проявила свою бездіяльність та не захистила їх інтереси.
Так, сам факт не звернення до суду місцевої влади з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян, територіальної громади та звернення до суду з відповідним позовом, що відповідає нормам національного законодавства, ст. 6 конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п. 35) ЄСПЛ висловив позицію, що сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, у тому числі на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли, відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли необхідно захистити інтереси держави. 
Виходячи з цього є недоречним посилання судом першої інстанції на рішення ЄСПЛ про те, що участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін є обставиною, що може впливати на недотримання принципу рівності сторін.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу суду першої інстанції – без змін.
Вказала, що оскаржена ухвала є законною та обґрунтованою, а доводи скарги про те, що у даному випадку Харківська міська рада не належним чином захищає інтереси територіальної громади – не доведені. При цьому послалася на висновки Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 по справі № 924/1237/17 про те, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і змінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави, а також – на рішення ЄСПЛ по справі «Менчинська проти Росії» від 15.01.2009, в якій Суд зауважив, що сама наявність прокурора у судовому процесі порушує ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки прокурор, надаючи свої зауваження та міркування, таким чином стає союзником однієї зі сторін, що створює відчуття нерівності у іншої сторони. 
Підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян або коли потрібно захистити інтереси держави 
Прокурор у контексті цієї справи не навів доказів наявності скарг або відповідних звернень від адміністрації КЗ «ХЗОШ № 145» або фізичних осіб та мешканців будівель, які розташовані поряд. 
Звертаючись до суду з позовом, прокурор не з`ясував причин, які перешкоджають Харківській міській раді самостійно захищати інтереси Ради, які збігаються з інтересами держави, та не повідомив про них суду, відтак, не підтвердив підстав для представництва інтересів держави, у справі не було передбачених законом виключних випадків, коли прокурор може звернутись до суду за захистом інтересів держави. 
За таких обставин позовна заява підлягає залишенню без розгляду, відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
Вказаний висновок суду першої інстанції відповідає правовим позиціям, висловленим у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 10.05.2018 У справі № 918/323/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18. 
Верховний Суд дійшов висновку, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави, є порушення або загроза порушення інтересів держави, а не просте повторення прокуратурою правових доводів, які наводяться однією зі сторін, що має ознаки впливу на суд. У зв`язку з цим ЄСПЛ постався на резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи № 1604 (2003) щодо ролі прокуратури в демократичному суспільстві, заснованій на верховенстві права, відповідно до якої її функції не повинні давати приводу для конфліктів інтересів або бути перепоною для окремих осіб для звернення за захистом своїх прав, що може завдати шкоди зовнішнім ознакам справедливого судового розгляду та принципу рівності сторін. 
Вважає, що у даному випадку участь прокурора порушує принцип рівності сторін перед судом.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, відповідно до ст. 372 ЦПК України, з урахуванням того, що клопотання представника відповідача – адвоката Мельнік Р.В. про відкладення розгляду справи з посиланням на зайнятість у судовому розгляді іншої справи не підтверджено належними доказами, та з огляду на те, що зазначена причина не виправдовує його неявку, яка в контексті вимог ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.
Нормою п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції визначено порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
У статті 263 ЦПК України зазначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).
Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону «Про прокуратуру».
Саме таку правову позицію висловив Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 806/1000/17 з приводу застосування вказаних норм права за аналогічних обставин справи досліджуючи питання підстав звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави. 
Аналогічні правові позиції з цього питання були виловлені в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 636/5773/16-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 687/379/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 911/360/17, які застосовує колегія суддів в цьому питанні відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Відтак, суд апеляційної інстанції відповідно до вказаних правових позицій касаційного суду вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Судом першої інстанції встановлено, що прокурор звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності на гараж №5 шляхом внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, звільнення земельної ділянки, приведення її у попередній та придатний для подальшого використання стані.
Обґрунтовуючи право на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради, заступник керівника Харківської місцевої прокуратури №3 посилався на те, що Харківської міською радою не вживались заходи представницького характеру, спрямовані на усунення порушень, які допущені під час розміщення об`єктів нерухомості, на землях комунальної власності та відповідні позови до відповідачів з цим же предметом та з цих же підстав до суду не пред`являлись.
На підтвердження вказаних доводів до позовної заяви додано звернення керівника Харківської місцевої прокуратури №3 Скуратовича Р. до Харківського міського голови Кернеса Г.А., датоване 03.05.2018 р., в якому повідомляється про встановлення прокуратурою порушення вимог чинного законодавства під час реєстрації права власності на об`єкти нерухомості, розташовані на території Немишлянського району м. Харкова. Крім того, повідомляється, що Харківською місцевою прокуратурою №3 готується позовна заява про визнання недійсними договорів купівлі-продажу частин гаражу та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, для пред`явлення до Фрунзенського районного суду м. Харкова.
Таким чином, про встановлення порушення відповідачами вимог чинного законодавства під час реєстрації права власності на об`єкти нерухомості прокурор повідомив Харківського міського голову листом від 03.05.2018.
Залишаючи позов без розгляду відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд першої інстанції вказав, що 07.05.2018, тобто через один робочий день, не отримавши результатів розгляду вказаного повідомлення, заступник керівника Харківської місцевої прокуратури №3 Коваленко Н.В. вже звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з даним позовом, позбавивши Харківську міську раду можливості самостійно звернутись до суду за захистом порушеного права.
Аналізуючи зміст звернення керівника Харківської місцевої прокуратури №3 до Харківського міського голови, датоване 03.05.2018, суд зробив висновок про те, що в даному зверненні прокурор інформує про вже фактично прийняте ним рішення про звернення до суду з цивільним позовом, і з цього звернення ніяким чином не вбачається, що позов буде пред`явлений прокурором через те, що Харківська міська рада не може самостійно захистити інтереси територіальної громади
Суд вважав, що звертаючись до суду з позовом, заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 не з`ясував причин, які перешкоджають Харківській міській раді самостійно захистити інтереси Ради, які збігаються з інтересами держави, та не повідомив про них суду, відтак, не підтвердив підстав для представництва інтересів держави, таким чином, у справі не було передбачених законом виключних випадків, коли прокурор може звернутися до суду за захистом інтересів держави. 
При цьому суд послався на правові позиції, які були висловлені у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 10.05.2019 у справі № 918/323/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18, а також в ухвалах Верховного Суду від 07.05.2018 у справі № 910/18283/17, від 16.05.2018 у справі № 826/13768/16 та від 19.07.2018 у справі № 822/1169/17, а також – на рішення ЄСПЛ по справі «Менчінська проти Росії» від 15.01.2009, в якому суд зауважив, що сама наявність прокурора в судовому процесі порушує ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки прокурор надаючи свої зауваження та міркування, таким чином стає союзником однієї і сторін, що створює відчуття нерівності у іншої сторони. 
Суд вважав, що у даному випадку дана справа не має будь-яких особливих обставин, що виправдовувала його участь.
Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.
Відповідно до ч.ч. 3, 4, 5 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі самостійно обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
Суд першої інстанції зауважив, що прокурор не надав належних і допустимих доказів на підтвердження бездіяльності уповноваженого на державне представництво органу державної влади (місцевого самоврядування), якою було обґрунтована необхідність представництва прокурором інтересів держави. 
Однак, поза увагою районного суду залишився факт що за змістом наведених норм Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та ЦПК України, прецедентних рішень Європейського суду ключовим для застосування конституційної норми щодо можливості прокурора здійснювати представництво інтересів держави в суді є поняття «інтерес держави» та забезпечення судом гарантій ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. стосовно права кожного на справедливий суд в аспекті рівності сторін у доступі до суду.
Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).
Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, який не стосується цієї справи.
Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції з порушенням ч. 3 ст. 263 ЦПК України, згідно якої судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом, не взяв до уваги наведені прокурором аргументи щодо конкретних обставин бездіяльності Харківської міської ради, яка всупереч інтересам територіальної громади у даному випадку проявила свою бездіяльність та не захистила їх інтереси.
На підтвердження підстав представництва прокурором інтересів держави та захисту інтересів територіальної громади м. Харкова, які не були належним чином захищені внаслідок бездіяльності Харківської міської ради, прокурор послався на те, що згаданий орган місцевого самоврядування, який згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» тривалий час не вживав дій щодо оспорення договору купівлі-продажу від 04.07.2017, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. про відчуження ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 нежитлового приміщення літ. «Б-2», гаражу № 5, площею 20.9 кв.м., розташованого на другому поверсі за адресою АДРЕСА_2 . Внаслідок державної реєстрації 04.07.2017 права власності на зазначене нежитлове приміщення за ОСОБА_2 , а до цього 19.06.2017 – за ОСОБА_1 , така інформація стала публічно доступною (а. с. 27), а територіальна громада отримала реальну можливість оцінити законність використання земельної ділянки під цим гаражем та звернутися за захистом прав та інтересів територіальної громади до суду. 
Згідно з листом Директора ХЗОШ № 145 від 07.09.2017 № 355 гаражі, які розміщено частково на території земельної ділянки, виділеної для обслуговування Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 145 Харківської міської ради, відповідно до Акту встановлення та погодження меж земельної ділянки цієї школи, почали своє будівництво ще весною 2017 року (а. с. 23). 
З приводу самочинного будівництва гаражних боксів на самовільно зайнятій земельній ділянці по АДРЕСА_3 ), що має ознаки кримінального правопорушення, Начальник Інспекції Державного архітектурного-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради звертався до правоохоронних органів у червні 2017 (а. с. 25).
Чинним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 28.12.2017 по справі № 636/3749/17 був в порядку адміністративного судочинства задоволений позов прокурора в інтересах держави в особі Харківської міської ради до Чугуївської міської ради Харківської області та державного реєстратора відділу державної реєстрації Чугуївської міської ради Харківської області Рєзанової І.Ю., треті особи ОСОБА_1 , Управління освіти адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради, про скасування рішення про державну реєстрацію визнання права власності на вищевказане спірне нежитлове приміщення – гараж № 35787067 від 21.06.2017 за ОСОБА_1 (а. с. 31-37). 
Однак вказане рішення суду не було виконано з огляду на те, що згідно з даними державного реєстру нерухомого майна та їх обтяжень зазначений вище гараж було продано 01.06.2017 та прокуратурою було накладено арешт (а. с. 40-41).
Саме ця інформація була підставою для звернення прокурора до Харківського міського голови Кернеса Г.А. у червні 2018 року з повідомленням про підготовку позовної заяви для пред`явлення до цього суду позову визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності на гараж, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, приведення її у попередній стан для подальшого використання шляхом знесення самовільно збудованого об`єкту нерухомості (а. с. 42-43).
Районний суд при залишенні позову без розгляду не встановив, що на день звернення прокурора до суду з цим позовом в судах розглядався чи був розглянутий аналогічний позов Харківської міської ради. Такі відомості у справі відсутні.
З урахуванням того, що з 2017 року триває бездіяльність Харківської міської ради, яка була підставою для звернення прокурора до суду з аналогічним позовом в порядку адміністративного судочинства, що виявився не ефективний внаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу, - висновок суду про недоведеність тривалою бездіяльності органу місцевого самоврядування є необґрунтований, не відповідає обставинам справи, внаслідок чого суд помилився із застосуванням ч. 3 ст. 23 Закону України «про прокуратуру». 
Отже, у цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства (у цьому випадку – місцевої громади) й власника гаража, повернення землі у комунальну власність та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотримання принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Колегія суддів погоджується з доводами скарги, які відповідають матеріалам справи, про те, що у порушення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні у справі вказаної норми ст. 257 ЦПК України та Закону України «Про прокуратуру» суд не першої інстанції не урахував висновків щодо їх застосування, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 № 903/129/18, а також – постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/1-ц. 
Сам факт не звернення до суду місцевої влади з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян, територіальної громади та звернення до суду з відповідним позовом, що відповідає нормам національного законодавства, ст. 6 конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п. 35) ЄСПЛ висловив позицію, що сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, у тому числі на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли, відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли необхідно захистити інтереси держави. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
У контексті гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд, та одного з його аспектів – рівного доступу до суду сторін у справі, ч. 2 ст. 12 ЦПК – сторони у даній справі мають рівні можливості для здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, принцип змагальності не порушений. У даній справі представництво прокурором інтересів громади, членом якої є відповідачі, не створює порушення вказаного права на рівний доступ до правосуддя, оскільки відповідачі у даній справі не обмежені у представництві своїх інтересів кваліфікованими юристами - адвокатами, що усуває ризик непропорційного представництва на користь позивача. 
За змістом ч.ч. 1, 2, 4 ст. 57 ЦПК прокурор у даній справі має процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду, що також відповідає гарантіям ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).
При цьому, Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Виходячи з цього не є релевантним посилання судом першої інстанції на практику ЄСПЛ про те, що участь прокурора в суді на боці позивача порушує принцип рівності сторін та змагальності.
Про те, що прокурор у даному випадку виконує субсидіарну процесуальну роль свідчить бездіяльність уповноваженого органу, тобто відсутність поданих ним до суду позову для вирішення цього спору після передбаченого ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернення прокурора до них з цього питання, а також – відсутність обґрунтованих заперечень з цього приводу від органу, що має самостійно перевірятися судом при вирішенні питання про відкриття провадження у справі. При цьому наведені норми ст. 56 ЦПК України та ст. 23 Закону України і ст. 131-1 Конституції України не вимагають досудового вирішення цього питання в порядку кримінального чи адміністративного судочинства.
Крім того, відповідно до статті 11 ЦПК України у цивільному судочинстві діє принцип пропорційності, який означає, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
З огляду на те, що суд порушив наведені норми процесуального законодавства, що призвело до постановлення помилкової ухвали, колегія суддів на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, скасовує ухвалу суду першої інстанції та направляє справу до того ж суду для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 259, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області – задовольнити.
Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2019 року – скасувати.
Справу за позовом Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №3 в інтересах Харківської міської ради направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 29 січня 2020 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        П.В. Кісь.

                                                                       О.М. Хорошевський.