ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 січня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/218/18	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Принцевської Н.М.;
суддів: Колоколова С.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, проспект Шевченка,29)

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Южненської міської ради Одеської області
на рішення Господарського суду Одеської області від 15.10.2019
по справі №916/218/18
за позовом Южненської міської ради Одеської області
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Лиманської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області
про стягнення 32   653,06 грн.,
(суддя першої інстанції: Лічман Л.В., дата та місце ухвалення рішення: 15.10.2019, Господарський суд Одеської області, м.Одеса, просп. Шевченка, 29)

Южненська міська рада Одеської області (далі - Міськрада) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1) про стягнення збитків у розмірі 32653,06 грн, вказуючи на використання відповідачем в період з 01.01.2015 до 18.05.2017 земельної ділянки без правовстановлюючих документів.
В обґрунтування позовних вимог Міськрада посилалась на положення ст.ст. 22,1166 Цивільного кодексу України, ст. 224 Господарського кодексу України, ст.ст.83, 156, 157, 206 Земельного кодексу України та вказує, що ФОП ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення загальною площею 198,6 кв.м, розташованого в торговельному центрі за адресою: АДРЕСА_1, проте відповідач документально не оформив право користування земельною ділянкою під зазначеною нерухомістю, яке за законом є платним, що призвело до ненадходження до міського бюджету земельних платежів і завдало Міськраді збитків. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.06.2018 по справі №916/218/18 у позові відмовлено в повному обсязі.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 26.09.2018 скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2018 по справі №916/218/18, позов задоволено.
Постановою Верховного Суду від 08.01.2019 скасовано постанову Одеського апеляційного господарського суду від 26.09.2018 та рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2018 по справі № 916/218/18, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.10.2019 (суддя - Лічман Л.В.) по даній справі у позові відмовлено.
Суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Суд першої інстанції зазначив, що неможливо нараховувати до стягнення суми безпідставного збагачення у вигляді несплаченої орендної плати в зв`язку з користуванням землею, яка не сформована як об`єкт права.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позов мав бути заявлений до ОСОБА_1 як до фізичної особи, а не до підприємця, відповідача у даному випадку обрано невірно, з огляду на що у задоволенні позову слід відмовити і з цієї підстави.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Южненська міська рада Одеської області звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 15.10.2019 скасувати та прийняти нове - про задоволення позовних вимог про стягнення 35   653,06 грн. в повному обсязі.
Позивач не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його прийнятим на підставі не повністю досліджених доказів, з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права.
Апелянт зазначає, що відповідачем разом з іншими власниками торгівельного центру право на земельну ділянку не оформлено, а використання землі є платним, у зв`язку з чим обґрунтованими є вимоги про стягнення збитків, що завдані власнику використанням землі.
Южненська міська рада вважає, що відповідач разом з іншими землекористувачами покладають на позивача обов`язок доказування розміру земельної ділянки, яку вони використовують, поклавши негативні наслідки невиконання відповідачем обов`язку доказування, зокрема спростування необхідності певного розміру земельної ділянки для обслуговування нерухомого майна відповідача, на позивача, що порушує правила змагальності судового процесу.
Заявник апеляційної скарги зазначає, що в даному випадку має місце протиправна бездіяльність відповідача, внаслідок якої позивач, як власник земельної ділянки, позбавлений можливості отримати плату за її використання іншою особою, оскільки така плата може бути нарахована виключно у разі документального оформлення права користування земельною ділянкою.
Крім того, апелянт зазначає, що у разі, коли Господарський суд Одеської області при постановленні рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог, однією з підстав зазначив, що «існуючий у справі суб`єктний склад сторін відносить її до юрисдикції господарського суду, проте відповідача обрано невірно», мав не розглядати справу з прийняттям рішення, а закрити провадження на підставі ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2019 відкрито апеляційне провадження по справі №916/218/18 за апеляційною скаргою Южненської міської ради Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 15.10.2019 по справі №916/218/18, встановлено строк  учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, вирішено розглянути апеляційну скаргу Южненської міської ради Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 15.10.2019 по справі №916/218/18 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. 
06.12.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ФОП ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги, наполягає на залишенні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.12.2017 за №107420201 вбачається, що з 31.05.2006 ФОП ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень торгового центру загальною площею 198,6 кв.м. Нежитловим приміщенням, які належать відповідачу, присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1. Відповідно до рішення Южненської міської ради від 17.11.2015 № 14-VІІ частину проспекту Леніна перейменовано у проспект Миру. Наразі земельну ділянку під торговим центром не сформовано, договір оренди земельної ділянки між сторонами у справі не укладався.
У березні 2011 року ФОП ОСОБА_1 звертався до Южненської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою спірної земельної ділянки та її отримання в довгострокову оренду строком на 50 років (заява отримана позивачем 14.03.2011), а у листопаді 2011 року - із заявою про отримання дозволу індивідуально доробити проект відведення земельної ділянки під кафе "Оболонь", розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (заява отримана позивачем 24.11.2011), однак, ці заяви були залишені без відповіді.
У листі Управління Держгеокадастру у Комінтернівському районі Одеської області від 24.08.2016 №34-1503-0.12-7734/2-16 зазначено, що відповідно до технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Южне, Южненської міської ради, виготовленої у 2013 році ДП "Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", затвердженої рішенням Южненської міської ради від 03.07.2014 №1173-VІ, нормативна грошова оцінка 1 кв.м. земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, з урахуванням середньої (базової) вартості 1кв.м. земель населеного пункту - 346,96 грн., за визначеним місцезнаходженням земельної ділянки (ІХ економіко-планувальна зона Км2=1,40), при застосуванні сукупного локального коефіцієнту Км3=1,3800, коефіцієнту функціонального використання Кф=2,5(землі комерційного використання та індексації станом на 01.01.2016 становить 3025,65 грн.
Рішенням виконкому Южненської міської ради від 16.03.2017 №577 було створено комісію з визначення збитків (неодержаного Южненською міською радою доходу) внаслідок використання ФОП ОСОБА_1 земельної ділянки без правовстановлюючих документів. Рішення про створення комісії було направлено відповідачу листом Южненської міської ради №474/11-02-07 від 12.05.2017, яким відповідача було запрошено на засідання комісії.
З листа Управління архітектури та містобудування Южненської міської ради від 17.03.2017 №51/14-01-15 вбачається, що площа земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2, складає 4856 кв.м., з них площа будівлі - 2534 кв.м., площа прибирання - 2322 кв.м.
18.05.2017 за результатами засідання вказаної комісії складено протокол №1, з якого вбачається визначення збитків (неодержаного Южненською міською радою доходу) внаслідок використання ФОП ОСОБА_1 земельної ділянки без правовстановлюючих документів за період з 01.01.2015 по 18.05.2017 у розмірі 32653,06грн. Додатком до цього протоколу є акт збитків.
Рішенням виконкому Южненської міської ради від 19.05.2017 №677 затверджено акт збитків (неодержаного Міськрадою доходу) внаслідок використання ФОП ОСОБА_1 земельної ділянки без правовстановлюючих документів.
Вказані обставини стали підставою для звернення до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення 32   653,06 грн. збитків.
Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до положень ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
За змістом ст.ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Згідно зі ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
          Відповідно до ч.2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За змістом указаних приписів Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
Частина 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Частиною 1 ст. 93 Земельного кодексу України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.
Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені, без належних на те правових підстав.
З огляду на зазначене, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Таким чином, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 Цивільного кодексу України).
Отже правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є за своїм змістом кондикційними, а не деліктними, тому підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок відсутні, у зв`язку щ чим висновок суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованим.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у постановах від 14 січня 2019 року у справі № 912/1188/17, від 21 січня 2019 року у справі № 902/794/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 922/587/18 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 686/18993/17-ц (провадження №61-48870св18).
          Крім того, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині того, що неможливо визначити суму безпідставного збагачення у вигляді несплаченої орендної плати в зв`язку з користуванням землею, яка не сформована як об`єкт права, з огляду на наступне.
За змістом ч. 3 ст.   124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок комунальної власності громадянам у разі розташування на цих ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), які перебувають у їх власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу, відповідно до частини 2 якої особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки, зокрема із земель комунальної власності, за проектом землеустрою щодо її відведення звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної ради.
Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок є різновидом документації із землеустрою (пункт   "ґ"   частини 2 статті 25 Закону України   "Про землеустрій").
За змістом ч. 1 ст. 26 цього Закону   замовниками документації із землеустрою можуть бути, зокрема, органи місцевого самоврядування, землевласники та землекористувачі.
При цьому згідно зі ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, із визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ст. 79-1   Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Законом України "Про Державний земельний кадастр" визначено правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру.
За змістом ст. 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр"   Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина 1 статті 9 зазначеного Закону).
Частиною 1 ст. 11   Закону України "Про Державний земельний кадастр" передбачено, що відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів.
При цьому у ст. 15 зазначеного Закону наведено перелік відомостей про земельні ділянки, за змістом якого до Державного земельного кадастру включаються такі відомості: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку. Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині 2 статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина 2 статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр").
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, земельна ділянка комунальної власності під будівлею торговельного центру за адресою: АДРЕСА_1 не сформована, проект землеустрою щодо її відведення в спільну довгострокову оренду землекористувачам не розроблявся, кадастровий номер відсутній, державна реєстрація земельної ділянки не проводилася, у зв`язку з чим вказана земельна ділянка не може вважатися сформованим об`єктом цивільних прав у розумінні положень ст. 79-1   Земельного кодексу України, що виключає можливість обчислення суми безпідставно збережених коштів у виді орендної плати за землю, оскільки об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка як сформований у встановленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав.
Крім того, за змістом п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України і ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оцінку земель" для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності обов`язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами (стаття 1 Закону України "Про оцінку земель").
Тобто нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оцінку земель" підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться: розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення - не рідше ніж один раз на 5- 7 років; розташованих за межами населених пунктів земельних ділянок сільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 7-10 років (стаття 18 Закону України "Про оцінку земель").
Частинами 1, 2 ст. 20 цього Закону передбачено, що за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 23 Закону України "Про оцінку земель" технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
За змістом ч. 4 ст. 23 цього Закону рішення рад, зазначених у цій статті, щодо технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок набирають чинності у строки, встановлені відповідно до п. 271.2 ст. 271 Податкового кодексу України, якою, в свою чергу, передбачено, що рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Згідно з п.п. 34, 35 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції сільської, селищної, міської ради належить вирішення на пленарних засіданнях питань регулювання земельних відносин; затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.
Згідно з пунктом 288.4, підпунктами 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (у редакції, чинній до 01.01.2017) розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 % нормативної грошової оцінки і не може перевищувати 12 % нормативної грошової оцінки. З 01.01.2017 у зв`язку із внесенням змін до зазначених положень Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою від розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території та не може перевищувати 12 % нормативної грошової оцінки.
З урахуванням зазначених положень законодавства колегія суддів вважає, що оскільки нормативна грошова оцінка землі проводиться в обов`язковому порядку для визначення розміру орендної плати за землі комунальної та державної форм власності, безпідставними є посилання позивача на акт розрахунку збитків, здійснених комісією Южненської міської ради, у зв`язку з відсутністю Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки для розрахунку заявленої до стягнення суми безпідставно збережених відповідачем грошових коштів у виді орендної плати за землю.
Судова колегія зазначає, що з наданих позивачем розрахунків неможливо встановити чи вірними є застосовані функціональне призначення, коефіцієнти, площа та нормативна грошова оцінка землі, які зазначені як вихідні дані для розрахунку розміру орендної плати, заявленої до стягнення.
З огляду на зазначене, висновок місцевого господарського суду в частині того, що вказані обставини є передумовою для відмови у позові - є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам даної справи.
Разом з тим, судова колегія вважає помилковими висновки Господарського суду Одеської області по даній справі в частині того, що ОСОБА_1 у спірних правовідносинах виступає як фізична особа, оскільки набув право власності на нежитлові приміщення саме у цьому статусі та в господарській діяльності в період, за який здійснено нарахування, не використовував, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України   під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.
Згідно зі   ст. 325 Цивільного кодексу України   суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.
При цьому, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (частина перша   статті 320 Цивільного кодексу України).
Відповідно до   статті 42 Господарського кодексу України   підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями).
Між тим, суб`єктами господарювання визнаються, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які зареєстровані відповідно до закону як підприємці, та здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 55 Господарського кодексу України
Фізична особа - підприємець в цивільно-господарських відносинах є різностороннім учасником. Принципи здійснення ним підприємницької діяльності роблять його подібним до юридичних осіб, тоді як в приватних відносинах, незважаючи на будь-які зміни в його статусі, він залишається бути громадянином - фізичною особою. Вбачається, що на підставі правила, встановленого у   статті 51 Цивільного кодексу України, до фізичних осіб - підприємців слід застосовувати норми спеціального (господарського) законодавства, якщо предметом регулювання безпосередньо є їх підприємницька діяльність.
Як вбачається з Реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ФОП ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець відповідно до вимог чинного законодавства та здійснює діяльність відповідно до основного виду своєї діяльності.
Відповідно до ст.ст. 319 та 320 Цивільного кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, у тому числі для здійснення підприємницької діяльності.   Здавання в оренду власного нерухомого майна нежитлового призначення може здійснюватися фізичними особами яку межах підприємницької діяльності, так і поза нею.   
Згідно з приписами ч.4 ст. 319 Цивільного кодексу України власність зобов`язує.
Як зазначалося раніше, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.12.2017 за №107420201 вбачається, що з 31.05.2006 ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень торгового центру загальною площею 198,6 кв.м.
З огляду на наведені приписи, а також враховуючи, що ФОП ОСОБА_1 є власником нерухомого нежитлового майна в торговому центрі, що виключає його використання у власних цілях, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що відповідачем використовується нерухомість, яка розташована на земельній ділянці, в комерційних цілях для отримання прибутку.
Наявні в матеріалах справи подакові декларації про майновий стан і дохід ФОП ОСОБА_1 із зазначенням про відсутність доходів за 2016-2018 роки не є підтвердженням того, що відповідач не використовував у своїй господарській діяльності належне йому нежитлове приміщення, розташоване в торгівельному центрі.
Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції в частині того, що в даному випадку позов повинен бути заявлений до ОСОБА_1 як до фізичної особи, а не до підприємця - є помилковим і не може слугувати підставою для відмови в позові, оскільки наслідком заявлення позовних вимог в господарському судочинстві і відкриття провадження за позовом до фізичної особи - є закриття провадження у справі. Проте в даному випадку вказані підстави відсутні, у зв`язку з чим мотивувальна частина оскаржуваного рішення підлягає зміні з викладенням її в редакції постанови суду апеляційної інстанції.
Судова колегія, з огляду на викладені обставини, апеляційна скарга Южненської міської ради Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 15.10.2019 по справі №916/218/18 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 15.10.2019 по справі №916/218/18 підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини в редакції суду апеляційної інстанції.
Згідно зі ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для зміни судового рішення є, зокрема, неправильне застосуванням норм матеріального права: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
          Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Южненської міської ради Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 15.10.2019 по справі №916/218/18 задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції - зміні, шляхом викладення мотивувальної частини в редакції суду апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281, 282, 283 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд  -
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Южненської міської ради Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 15.10.2019 по справі №916/218/18 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 15.10.2019 по справі №916/218/18 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції постанови суду апеляційної інстанції.
В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 15.10.2019 по справі №916/218/18 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 286 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            Н.М. Принцевська 

судді                                                                                     С.І. Колоколов

                                                                                             А.І. Ярош