Постанова
Іменем України
18 грудня 2019 року 
м. Київ
справа № 761/22387/15-ц 
провадження № 61-25575св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року у складі судді Притули Н. Г. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2017 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з урахуванням заяви від 08 грудня 2016 року, просило у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами від 20 листопада 2007 року №001-2902/756-0468 та №001-2902/756-0473 звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру 121, що складається з однієї жилої кімнати , загальною площею 52,90 кв. м, житловою площею 22,20 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, на рівні, не нижчому за 2 509 000,00 грн.
Позов огрунтований тим, що відповідач свої зобов`язання в частині повернення кредиту належним чином не виконує, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 27 липня 2015 року складає 125 516,86 швейцарських франків, зокрема: за кредитним договором №001-2902/756-0468 - 80 065,12 з яких: 66 964,32 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 11 502,76 швейцарських франків - заборгованість за відсотками, 1 598,04 швейцарських франків - заборгованість за підвищеними відсотками; за кредитним договором                        №001-2902/756-0473 заборгованість становить 45 451,74 швейцарських франків з яких: 37 814,51 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 6 730,58 швейцарських франків - заборгованість за відсотками, 906,66 швейцарських франків - заборгованість за підвищеними відсотками.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами, за договором іпотеки банку передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_4 .
Оскільки позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року позов задоволено.
У рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами №001-2902/756-0468 та №001-2902/756-0473 від 20 листопада 2007 року, що станом на 27 липня 2015 року складає 125 516,86 швейцарських франків, зокрема: за кредитним договором №001-2902/756-0468 - 80 065,12 швейцарських франків з яких: 66 964,32 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 11 502,76 швейцарських франків - заборгованість за відсотками, 1 598,04 швейцарських франків - заборгованість за підвищеними відсотками; за кредитним договором                          №001-2902/756-0473 - 45 451,74 швейцарських франків, з яких: 37 814,51 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 6 730,58 швейцарських франків - заборгованість за відсотками, 906,66 швейцарських франків - заборгованість за підвищеними відсотками звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 52,90 кв. м, яка належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 02 березня                    1994 року відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайніціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності /незалежним експертом/ на стадіі оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, установивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконує зобов`язання за кредитними договорами та має заборгованість перед ПАТ «Універсал Банк», дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ПАТ «Універсал Банк».
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову у позові.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції, погодившись з висновком суду першої інстанції про право банку на стягнення наявної заборгованості за кредитними договорами та відхиливши доводи ОСОБА_1 про безпідставність наданих позивачем розрахунків, зазначив, що рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки в розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд повинен установити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах, тобто чітко визначити ціну предмета в грошовому вираженні, зазначивши її в рішенні, чого судом першої інстанції зроблено не було.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У липні 2017 рокуОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2017 року, які просив скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рух справи в суді касаційної інстанції
13 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.
У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно з розпорядженням Верховного Суду від 13 червня 2019 року № 690/0/226-19  «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.
09 грудня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, вийшовши за межі апеляційної скарги, не надав оцінки її доводам щодо валюти кредитування та розміру заборгованості, що призвело до того, що суди не установили фактичних обставин, що мають значення для розгляду спору. З висновками суду апеляційної інстанції щодо підстав скасування рішення з огляду на незазначення початкової ціни предмета іпотеки, він погоджується.
Аргументи інших учасників справи
Заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Позиція Верховного Суду
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди установили, що 20 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 001-2902/756-0468, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби у розмірі 85 000,00 швейцарських франків на строк до 10 листопада 2022 року зі сплатою 11,45 % річних.
20 листопада 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 був також укладений кредитний договір №001-2902/756-0473, відповідно до якого позичальнику наданий кредит на споживчі потреби у розмірі 48 000,00 швейцарських франків строком до 10 листопада 2022 року зі сплатою 11,45 % річних. 
За умовами вказаних кредитних договорів ОСОБА_1 зобов`язувалась здійснювати повернення кредиту шляхом сплати щомісячних платежів та процентів за користування кредитними коштами.
На забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за цими кредитними договорами тогож дня між ВАТ «Банк Універсальний» (іпотекодержатель) та відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (іпотекодавці) був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З. та зареєстрований в реєстрі за №7177. 
Відповідно до договору іпотеки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 52,90 кв. м.
Суди установили, що ОСОБА_1 неналежним чином виконує свої зобовязання за кредитними договорами, у зв`язку із чим утворилася заборгованість.
Питання виконання ОСОБА_1 умов кредитних договорів та розміру заборгованості було предметом судового розгляду.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року, яке змінене рішенням Апеляційного суду м.Києва від 21 грудня 2016 року, із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» стягнуто заборгованість за кредитними договорами від 20 листопада 2007 року № 001-2902/756-0468 та    №001-2902/756-0473 у розмірі 125 516,86 швейцарських франків, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 27 вересня 2016 року становить                             3 357 576,00 грн. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (іпотекою). Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). 
Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
Згідно зі статтею 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону (стаття 41 Закону).
Згідно з частиною першою статті 39 Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановивши наявність заборгованості за кредитними договорами та факт порушення взятих на себе зобов`язань позичальником, дійшов обґрунтованого висновку про набуття банком права на звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої статтею 41 Закону, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, визначеної Законом України «Про виконавче провадження».
При цьому, суд у рішенні зазначив складові, які, відповідно до статті 39 Закону, мають міститись у ньому, зокрема усі складові заборгованості, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, спосіб реалізації предмета іпотеки та початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеною державним виконавцем на підставі проведеної оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності.
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про відмову в позові, оскільки не було зазначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації,визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». 
Верховний Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, провадження № 14-48 цс 19 висловила правовий висновок, що саме по собі незазначення позивачем початкової ціни предмета іпотеки не може бути підставою для відмови у позові іпотекодержателя про на підставі рішення суду стягнення на предмет іпотеки.
Верховний Суд зазначає, що висновок суду апеляційної інстанції не відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, проте бере до уваги, що банк судове рішення не оскаржує.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , які зводяться до незгоди з сумою  наданого креду, валютою кредитування та розміром заборгованості є необгрунтованими, з огляду на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року, яке змінене рішенням Апеляційного суду м.Києва від 21 грудня 2016 року,  яким із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» стягнуто заборгованість за кредитними договорами від 20 листопада 2007 року № 001-2902/756-0468 та    №001-2902/756-0473 у розмірі 125 516,86 швейцарських франків, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 27 вересня 2016 року становить                             3 357 576,00 грн. 
Перевіривши доводи касаційної скарги, з урахуванням засади цивільного судочинства - диспозитивності, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої і апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права Верховний Суд дійшов висновкупро залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
Судді:                                                                                               А. С. Олійник
                                                                                                          С. О. Погрібний
                                                                                                           Г. І. Усик
                                                                                                           В. В. Яремко