Постанова
Іменем  України                                       
 
19 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 206/5662/17
 
провадження № 61-7494 св 19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,               Шиповича В. В.,  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - Дніпровська міська рада; 
третя особа - публічне акціонерне товариство «Озеленитель»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу виконавчого комітету Дніпровської міської ради на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2019 рокуу складі судді Лаченкової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду до Дніпровської міської ради, третя особа - публічне акціонерне товариство «Озеленитель» (далі - ПАТ  «Озеленитель») про скасування рішень суб`єкта владних повноважень.
 
Позовна заява мотивована тим, що наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (далі - РВ ФДМУ)                 від 16 червня 1995 року № 12/66-РП було прийнято рішення про приватизацію орендного підприємства «Облзеленстрой». Акт оцінки майна затверджено                       26 вересня 1995 року розпорядженням РВ ФДМУ по Дніпропетровській області № 12/246-РСИ. План приватизації державного майна Дніпропетровського орендного підприємства «Облзеленстрой» затверджено наказом РВ ФДМУ по Дніпропетровській області від 29 вересня 1995 року                 № 12/95-ПП. У пункті 15 Плану приватизації наведено інформацію про межі, розміри та місцезнаходження земельних ділянок орендного підприємства «Озеленитель». 
Відповідно до наказу РВ ФМДУ по Дніпропетровській області від 24 жовтня 1995 року № 1281-АО до складу відкритого акціонерного товариства «Озеленитель» (далі - ВАТ «Озеленитель») увійшов радгосп «Декоративні культури». Процес приватизації ВАТ «Озеленитель», правонаступником якого є  ПАТ «Озеленитель», завершено в 1997 році (наказ РВ ФМДУ по Дніпропетровській області від 19 березня 1997 року № 12/11-ЗВП). 
Листом від 24 березня 1997 року № 12/10-864 РВ ФМДУ по Дніпропетровській області проінформувало виконавчий комітет Дніпровської міської ради про факт та результати приватизації. В цьому ж листі зазначено, що                                      ВАТ «Озеленитель» є правонаступником орендного підприємства «Облзеленстрой».
Як правонаступник орендного підприємства «Облзеленстрой»                                       ПАТ «Озеленитель» продовжувало володіти та користуватися земельними ділянками останнього, наданими йому в постійне користування. Право постійного користування підтверджується державним актом на право постійного користування землею від 23 березня 1993 року № 216. Державний акт передбачав право постійного користування на земельні ділянки площею 117,04; 24,04; 0,36; 10,90 та 60,51 га, а всього 450,78 га. 
У зв`язку з переходом до ПАТ «Озеленитель» в порядку правонаступництва прав та обов`язків орендного підприємства «Облзеленстрой», в тому числі на земельні ділянки, 15 липня 1999 року ВАТ «Озеленитель» звернулося до виконуючого обов`язки Дніпропетровського міського голови з листом № 74,                    в якому просило дати вказівку управлінню земельних ресурсів щодо проведення реєстрації земельних ділянок ВАТ «Озеленитель» у Державному земельному кадастрі. 
Рішенням Дніпропетровської міської ради від 20 грудня 2001 року № 3466 затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та надано                            ВАТ «Озеленитель» земельну ділянку площею 0,5721 га в оренду на 15 років. На підставі цього рішення 12 лютого 2002 року між Дніпропетровською міською радою та  ВАТ «Озеленитель» було укладено договір оренди. 
Рішенням Дніпропетровської міської ради від 18 грудня 2002 року № 153/5 затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та передано                          ВАТ «Озеленитель» три земельних ділянки площею 5,2545 га і площею                                     27,3785 га в оренду на 15 років. Пунктом 6 вказаного рішення міської ради визнано таким, що втратив чинність державний акт на право постійного користування землею від 23 березня 1993 року № 216. На підставі                                  цього рішення міської ради 14 лютого 2003 року між Дніпропетровською міською радою та ВАТ «Озеленитель» було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,2545 га. 
З 2011 року між ВАТ «Озеленитель» перебувало в процедурі банкрутства (господарська справа № 24/5005/9644/2011). Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року затверджено мирову угоду між сторонами справи з урахуванням змін від 01 червня 2017 року, провадження у справі припинено. 
Мирова угода зокрема підтверджує, що він є кредитором ВАТ «Озеленитель»                   з сумою вимог 1 708 377 грн 14 коп., з яких основний борг в сумі 1 663 928 грн 27 коп. відноситься до першої черги задоволення, а пеня у розмірі 44 448 грн                        87 коп. - до шостої черги. Інші вимоги першої черги відсутні (пункт 2.2 змін). Заборгованість ВАТ «Озеленитель» після прощення (списання) частини боргу за мировою угодою становила 831 964 грн 14 коп. (пункт 3.5 змін). 
Вважав, що рішення Дніпровської міської ради від 18 грудня 2002 року                           № 153/5 в частині втрати чинності державним актом на право постійного користування землею від 23 березня 1993 року № 216 підлягає скасуванню. Ураховуючи викладене, позивач просив суд ухвалити рішення, яким скасувати пункт 6 рішення Дніпропетровської міської ради від 18 грудня        2002 року № 153/5 та поновити чинність державного акту на право постійного користування землею від 23 березня 1993 року № 216.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська                          від 21 грудня 2017 року у складі судді Румянцева О. П. позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано пункт 6 рішення Дніпропетровської міської ради                   від 18 грудня 2002 року № 153/5. Поновлено чинність державного акту на право постійного користування землею від 23 березня 1993 року № 216.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Озеленитель» заяви про добровільну відмову від права постійного користування земельними ділянками міській раді не подавало. Підстав для примусового припинення права постійного користування земельними ділянками судом не встановлено. Міська рада чи інші особи з позовами щодо примусового припинення права постійного користування землею до ПАТ «Озеленитель» не зверталися.
Приймаючи рішення від 18 грудня 2002 року № 153/5 в оскаржуваній частині, міська рада перевищила повноваження, встановлені статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», згідно з пунктом 34 частини першої                    статті 26 якого до виключної компетенції пленарних засідань рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Приймаючи оскаржуване рішення міська рада діяла усупереч вимогам закону, оскільки законами України не передбачено права органів місцевого самоврядування визнавати такими, що втратили чинність державні акти на землю.
Суд зазначив, що оскаржуване рішення міської ради безпосередньо порушує права ПАТ «Озеленитель», що впливає на права та інтереси позивача, оскільки він є кредитором товариства, а припинення права постійного користування землею призвело до істотного скорочення господарської діяльності товариства і, відповідно, його можливостей отримувати прибуток та розраховуватися зі своїми кредиторами, у тому числі й позивачем.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, виконавчий комітет Дніпровської міської ради подав апеляційну скаргу до апеляційного суду.
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2019 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою виконавчого комітету Дніпровської міської ради на заочне рішення Самарського районного суду                м. Дніпропетровська від 21 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - ПАТ «Озеленитель», про скасування рішення міської ради, відмовлено та повернуто апелянту.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що виконавчий комітет Дніпровської міської ради не є окремою юридичною особою та не має власного статуту, а є виконавчим органом міської ради, який до участі у справі не залучався. Оскаржуючи рішення суду, виконавчий комітет міської ради не зазначав та не надав докази на підтвердження того, що його інтереси порушуються оскаржуваним рішенням суду.
Також суд зазначив, що оскаржуваним рішенням суду не вирішувалось питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки виконавчого комітету Дніпровської міської ради.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У липні 2019 року виконавчий комітет Дніпровської міської ради подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 206/5662/17 з Самарського районного суду м. Дніпропетровська. 
 
У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року зазначену справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Така юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради не затверджувався статут, проте до суду апеляційної інстанції було надано завірену належним чином копію рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради                          від 17 червня 1999 року № 1111 «Про регламент виконавчого комітету міської ради», яким закріплені принципи та порядок діяльності виконавчого комітету міської ради.
Крім того, виконавчий комітет Дніпровської міської ради, як юридична особа, створено в організаційно-правовій формі органу місцевого самоврядування на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Відповідно до статті 89 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.
Так, відповідно до даних Єдиного державного реєстру відомостей про юридичну особу виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради було зареєстровано 21 травня 1997 року.
Отже, суд апеляційної інстанції помилково дійшов висновку про те, що в силу відсутності затвердженого статуту, виконавчий комітет не є юридичною особою, а, отже, не має прав та обов?язків, визначених статтею 80 ЦПК України.
Відповідно до пунктів 34, 42 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин та питання затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації віднесене до виключної компетенції сільської селищної міської ради.
Так, відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 1998 року № 2333 «Про вдосконалення проведення земельної реформи в місті», посилання на яке є в рішенні Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2017 року, зазначено,                      що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради                           від 20 грудня 2001 року № 3466 надано земельну ділянку по АДРЕСА_1 в оренду ВАТ «Озеленитель» по фактичному розміщенню адміністративного будинку.
Згідно з пунктом 6 рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 1998 року № 2333 «Про вдосконалення проведення земельної реформи в місті» питання щодо надання, передачі і вилучення земельних ділянок вирішувалось саме виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради.
Таким чином, вищезазначеними документами врегульоване питання відносно повноважень виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради щодо вільного розпорядження земельними ділянками.
Вважав, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції безпосередньо порушувалися права та обов`язки виконавчого комітету Дніпровської міської ради, оскільки поновлення будь-якій особі права постійного користування земельною ділянкою, що належало до комунальної власності, стосується прав і законних інтересів виконавчого комітету, як розпорядника землі на час спірних правовідносин.
Крім того, зазначав, що позивач створив штучний спір між директором підприємства та самим підприємством з приводу поновлення чинності державного акту на право постійного користування землею від 23 березня 1993 року № 216.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. Відтак, підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
23 березня 1993 року Дніпропетровському орендному підприємству «Облзеленстрой» було видано державний акт на право постійного користування землею № 216 , який передбачав право постійного користування земельними ділянками площею 117,04, 24,04, 0,36, 10,90 та 60,51 га, всього 450,78 га (а.с. 15-16, т. 1).
 
В подальшому орендне підприємство «Облзеленстрой» було приватизовано, що підтверджується наказом РВ ФДМУ по Дніпропетровській області                           від 16 червня 1995 року № 12/66-РП (а.с. 6, т. 1)
 
План приватизації державного майна Дніпропетровського орендного підприємства «Облзеленстрой» затверджено наказом РВ ФДМУ по Дніпропетровській області від 29 вересня 1995 року №12/95-ПП, відповідно до пункту 15 якого наведено інформацію про межі, розміри та місцезнаходження земельних ділянок орендного підприємства «Озеленитель» (а.с. 8-12, т. 1).
 
Рішенням загальних зборів акціонерів (протокол від 30 грудня 2010 року) було змінено найменування товариства з «ВАТ «Озеленитель» на                                «ПАТ «Озеленитель», згідно з яким було отримано свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи від 24 січня 2011 року № 061595 (а.с. 14, т. 1).
 
15 липня 1999 року ВАТ «Озеленитель» в особі голови правління звернулося до виконуючого обов`язки міського голови Куліченко І. І. із проханням дати вказівку Управлінню земельних ресурсів провести реєстрацію у Державному земельному кадастрі, земельних ділянок, за адресами: АДРЕСА_2 ), які займає ВАТ «Озеленитель» (а.с. 17,                   т. 1).
 
Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради                                         від 20 грудня 2001 року № 3466 затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та надано ПАТ «Озеленитель» земельну ділянку площею 0,5721 га в оренду на 15 років (а.с. 18, т. 1).
 
Рішенням сесії XXIV скликання Дніпропетровської міської ради від 18 грудня 2002 року № 153/5 затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та передано три земельних ділянки площею 5,2545 га і площею 27,3785 га ПАТ «Озеленитель» в оренду на 15 років. 
 
Пунктом 6 рішення Дніпровської міської ради від 18 грудня 2002 року № 153/5 визнано таким, що втратив чинність державний акт на право постійного користування землею від 23 березня 1993 року № 216 (а.с.19, т. 1).
 
Як вбачається з копії договору про відступлення права вимоги за договором застави від 24 січня 2017 року ОСОБА_1 є кредитором ПАТ «Озеленитель» з загальною сумою вимог 831 964 грн 14 коп. (а.с. 33-41, т. 1).
 
2.              Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга виконавчого комітету Дніпровської міської ради підлягає задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає. 
 
У статті 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. 
 
Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11?рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
 
Крім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
 
Таким чином, для того, щоб скористатися захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа повинна мати хоч якесь право, передбачене національним законодавством, яке може вважатися правом власності з точки зору Конвенції. 
 
Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.
 
Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, виконавчий комітет Дніпровської міської ради зазначив, що вказане рішення суду першої інстанції безпосередньо порушує його права.
 
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про відмову у відкритті апеляційного провадження, з підстав, зазначених в оскаржуваній ухвалі, належної оцінки доводам апеляційної скарги виконавчого комітету Дніпровської міської ради щодо законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції не надав.
 
Зважаючи на те, що при вирішенні питання про прийняття апеляційної скарги суддя-доповідач не вправі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість скарги, у прийнятті апеляційної скарги не може бути відмовлено у зв`язку із тим, що вона не порушує прав та інтересів особи, яка не брала участі у справі, але подала скаргу. 
 
Таким чином, для правильного вирішення цієї справи, з урахуванням зазначених обставин, слід дати належну оцінку доводам апеляційної скарги виконавчого комітету Дніпровської міської ради щодо законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
 
Крім того, частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України, після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
 
Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).
 
При розгляді апеляційної скарги виконавчого комітету Дніпровської міської ради апеляційний суд на вказані положення цивільного процесуального законодавства України уваги не звернув та відмовив у відкритті апеляційного провадження. 
 
Отже, нормами статті 358 ЦПК України не передбачена така підстава для відмови у відкритті апеляційного провадження як те, що особа не брала участі у справі та нею не надано доказів того, що оскаржуваним судовим рішенням порушено її права, свободи чи законні інтереси. 
 
Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу виконавчого комітету Дніпровської міської ради задовольнити.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2019 рокускасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                            В. В. Шипович