ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року	Львів	Справа № 140/1345/19 пров. № 857/8316/19	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі: 
          головуючого судді Довгополова О.М., 
          суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,
з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови, - 

суддя (судді) в суді першої інстанції – Димарчук Т.М., 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, яким з врахуванням уточнення позовних вимог просила визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця від 25.02.2013 року ВП № 35792889 про стягнення виконавчого збору та закрити виконавче провадження від 08.01.2014 року ВП № 41674804 з примусового виконання постанови від 25.02.2013 року ВП № 35792889 про стягнення з неї виконавчого збору у розмірі 703770,91 грн. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_1 рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.02.2011 року у цивільній справі №2-20/11 у строк, встановлений для самостійного виконання в постанові про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2012 року ВП № 35792889 (до 02.01.2013 року) не виконано, державним виконавцем правомірно, згідно з вимогами ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХІV (далі – Закон № 606-ХІV), 25.02.2013 року винесена постанова ВП № 35792889 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 703770,91 грн. Суд відхилив посилання позивача на норми Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі – Закон № 1404-VIII), оскільки цей Закон не набув чинності на час виникнення спірних правовідносин. Також суд зазначив, що постанова державного виконавця від 25.02.2013 року ВП № 35792889 про стягнення виконавчого збору та постанова про відкриття виконавчого провадження від 08.01.2014 року ВП № 41674804 з примусового виконання постанови від 25.02.2013 року виносились державним виконавцем до укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору про розірвання договору поруки від 11.04.2008 року № 09.65-08-ДП317.10.2014 та до винесення Луцьким міськрайонним судом Волинської області ухвали від 23.03.2015 року про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, тому описані договір та ухвала суду не мають значення для вирішення справи. 
Рішення в апеляційному порядку оскаржила позивач. Вважає, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з`ясував обставини, що мали значення для вирішення справи і висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити. 
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що вона самостійно виконала зобов`язання за кредитним договором, а державним виконавцем не були здійснені будь-які дії з примусового виконання нею такого зобов`язання, тому, на її думку, відсутні правові підстави для стягнення з неї виконавчого збору, оскільки відповідно до змісту ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір як юридичний факт виникає лише внаслідок здійснення органами державної виконавчої служби певних дій, спрямованих на забезпечення примусового виконання рішення суду чи іншого органу. Також позивач посилається на те, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.03.2015 року було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий цим судом у справі № 2-20/11, на підставі якого вона сплатила відповідні кошти, а відповідно до ч. 7 ст. 27 Закон № 1404-VIII у разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується. Позивач наголошує, що зазначені факти були проігноровані судом першої інстанції, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. 
При цьому, ухвалами, занесеними до протоколу судового засідання від 28.01.2020 року, відповідно до ст. 45 Кодексу адміністративного судочинства України було визнано зловживанням процесуальними правами та: залишено без розгляду клопотання представника позивача Кінах Я.В. про її участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, оскільки таке клопотання подано повторно без зазначення інших та/або нових підстав його обґрунтування, а попереднє клопотання від 25.11.2019 року, заявлене з аналогічних підстав, (значна відстань між містами Луцьком і Львовом, що робить ресурснозатратною її участь в судовому засіданні в м. Львові) було вирішене ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2019 року; відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача Кінах Я.В. про відкладення розгляду справи в зв`язку з її зайнятістю в іншому судовому засіданні, оскільки клопотання про відкладення розгляду справи зазначений представник позивача подає вже втретє, апелянт не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника, а неможливість такої заміни та неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах, проте, доказів такої неможливості апелянтом не надано, а тому, враховуючи розумні строки розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у клопотанні мотиви не можуть вважатись поважними причинами, за яких суд зобов`язаний відкласти розгляд справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Як встанови суд, 11.04.2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 09.65-08-СК. 
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором було укладено ряд договорів поруки, зокрема, від 11.04.2008 року № 09.65-08-ДП2 між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 (позивачем у справі), відповідно до умов якого остання взяла на себе права і обов`язки поручителя за зобов`язаннями ОСОБА_2 за кредитним договором. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.02.2011 року у цивільній справі № 2-20/11 за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту позовні вимоги було задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за договором кредиту від 11.04.2008 року № 09.65-08-СК в розмірі 7036844,06 грн. 
На виконання вказаного рішення, яке набрало законної сили, Луцький міськрайонний суд Волинської області видав виконавчий лист від 19.04.2011 року № 2-20/11 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості за договором кредиту від 11.04.2008 року №09.65-08-СК в розмірі 7036844,06 грн. та по 865,00 грн судових витрат з кожного з боржників. 
Зазначений виконавчий лист був поданий стягувачем до органу державної виконавчої служби для його примусового виконання. 
Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС Головного територіального управління юстиції у Волинській області Самчука О.М. від 26.12.2012 року ВП № 35792889 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного вище виконавчого листа та запропоновано боржнику самостійно виконати його в строк до 02.01.2013 року. 
У зв`язку з добровільним невиконанням боржником виконавчого листа вказаний державний виконавець 25.02.2013 року виніс постанову ВП № 35792889 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 703770,91 грн. 
Також 08.01.2014 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС Головного територіального управління юстиції у Волинській області Новосад О.Ю. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 41674804 з примусового виконання постанови державного виконавця від 25.02.2013 року ВП № 35792889 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 703770,91 грн. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність оскаржених постанов, зважаючи на таке. 
Щодо постанови від 25.02.2013 року ВП № 35792889 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 703770,91 грн. колегія суддів зазначає наступне. 
На день винесення зазначеної постанови був чинним та регулював відповідні правовідносини Закон № 606-ХІV. 
Зважаючи на це, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача в апеляційній скарзі на норми ст. 27 Закону № 1404-VIII, який набув чинності 05.10.2016 року. 
Питання, що стосувались виконавчого збору, були врегульовані ст. 28 Закону № 606-ХІV. 
Зокрема, ч. 1 ст. 28 Закону № 606-ХІV було встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що  підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника – фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника – юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом. 
Абзацом 2 ч. 2 ст. 25 Закону № 606-ХІV було передбачено, що у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника – у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. 
А згідно з ч. 1 ст. 27 Закону №606-ХІ у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. 
Як зазначено вище, у постанові державного виконавця від 26.12.2012 року ВП № 35792889 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 19.04.2011 року № 2-20/11 боржнику ОСОБА_1 було запропоновано самостійно виконати його в строк до 02.01.2013 року. 
Однак позивач не виконала зазначене вище рішення суду у визначений державним виконавцем строк, а сплатила суму боргу за кредитним договором після закінчення цього строку, на підтвердження чого стягувач ВАТ «ВТБ Банк» надіслав державному виконавцю повідомлення від 21.10.2013 року № 1903/04-14. 
В зв`язку з отриманням таких відомостей заступником начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Самчуком О.М. була винесена постанова від 31.12.2013 року ВП № 35792889 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі сплатою боржником суми боргу в повному обсязі. 
При цьому, як описано вище, у зв`язку з добровільним невиконанням боржником виконавчого листа у встановлений строк (до 02.01.2013 року) державний виконавець 25.02.2013 року виніс постанову ВП № 35792889 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 703770,91 грн. Зазначена постанова згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження від 31.12.2013 року була виділена в окреме провадження, оскільки виконавчий збір позивачем не було сплачено. 
В цьому контексті колегія суддів зазначає, що добровільне виконання боржником судового рішення у строк, встановлений ст. 25 Закону № 606-ХІV, було підставою для звільнення його від сплати виконавчого збору та інших витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Дана норма фактично була спрямована на стимулювання добровільного виконання рішень суду та підвищення ефективності виконавчого провадження. 
Водночас, невиконання боржником у встановлений строк рішення суду в добровільному порядку згідно зі ст. 28 Закону № 606-ХІV було безумовною підставою для примусового виконання такого рішення, що, в свою чергу, тягне за собою застосування специфічних санкцій майнового характеру, а саме стягнення виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження. 
При цьому, Закон № 606-ХІV не ставив можливість застосування таких санкцій, зокрема, стягнення виконавчого збору, у залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду. 
Аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений, зокрема, у постанові Верховного суду від 29.11.2019 року у справі № 815/1996/17, який колегія суддів враховує при вирішенні справи в силу вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Колегія суддів не бере до уваги посилання ОСОБА_1 на висновки Верховного Суду в інших справах, копії постанов у яких вона додала до позовної заяви та апеляційної скарги, оскільки висловлені у них правові позиції Верховного Суду не є релевантними до спірних правовідносин, так як висновки Верховного Суду, висловлені у цих постановах, висловлені щодо застосування ст. 27 Закону № 1404-VIII, якою питання, що стосуються виконавчого збору, врегульовані по іншому, ніж ст. 28 Закону № 606-ХІV. 
Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 у строк, встановлений для самостійного виконання в постанові про відкриття виконавчого провадження, не виконала рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.02.2011 року у справі № 2-20/11, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державний виконавець правомірно, відповідно до вимог чинного на той час законодавства виніс постанову про стягнення з позивача виконавчого збору. 
Щодо виконавчого провадження ВП № 41674804 з примусового виконання постанови від 25.02.2013 року ВП № 35792889 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, колегія суддів зазначає таке.
Як описано вище, постанова від 25.02.2013 року ВП № 35792889 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 703770,91 грн. згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження від 31.12.2013 року була виділена в окреме провадження, оскільки виконавчий збір позивачем не було сплачено. 
Пунктом 7 ч. 2 ст. 17 Закону № 606-ХІV було передбачено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу. 
Частиною 7 ст. 28 Закону № 606-ХІV було визначено, що у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору. 
Як зазначено вище, на виконання вказаних норм Закону № 606-ХІV постановою державного виконавця від 08.01.2014 року ВП № 41674804 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 25.02.2013року ВП № 35792889. 
Таким чином, враховуючи, що постанова державного виконавця від 25.02.2013 року ВП № 35792889 про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 703770,91 грн. є чинною та належить до числа виконавчих документів, які піддягають примусовому виконанню органами державної виконавчої служби, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виконавче провадження від 08.01.2014 року ВП № 41674804 з примусового виконання постанови від 25.02.2013 року ВП № 35792889 відкрите і здійснюється правомірно. 
Також колегія суддів враховує, що згідно з п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. 
Щодо посилання позивача на ту обставину, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.03.2015 року, яка набрала законної сили, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий Луцьким міськрайонним судом у справі № 2-20/11 за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, колегія суддів зазначає таке. 
Підставою визнання виконавчого листа у справі № 2-20/11 таким, що не підлягає виконанню, згідно з цією ухвалою було те, що 17.10.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про розірвання договору поруки від 11.04.2008 року № 09.65-08-ДП3, що свідчить про відсутність зобов`язань боржника (позивача) перед стягувачем за виконавчим листом від 19.04.2011 року № 2-20. 
Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції, постанова від 25.02.2013 року ВП № 35792889 про стягнення виконавчого збору та постанова про відкриття виконавчого провадження від 08.01.2014 року ВП № 41674804 з примусового виконання постанови від 25.02.2013 року виносились державним виконавцем до укладення зазначеного вище договору від 17.10.2014 року про розірвання договору поруки. 
Пунктом 8 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-ХІV було передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. 
Як вбачається із змісту зазначеної вище постанови від 31.12.2013 року ВП № 35792889, виконавче провадження із примусового виконання виконавчого листа, виданого Луцьким міськрайонним судом у справі № 2-20/11, було закінчене саме на підставі вказаної норми у зв`язку зі сплатою боржником суми боргу в повному розмірі. 
Отже, на день визнання ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.03.2015 року виконавчого листа у справі № 2-20/11 таким, що не підлягає виконанню, виконавче провадження було закінчене з іншої підстави (виконання боржником судового рішення), в зв`язку з чим, на переконання колегії суддів, постановлення судом зазначеної ухвали жодним чином не впливає на правомірність постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 31.12.2013 року ВП № 35792889. 
При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 не оскаржувала у встановленому законом порядку зазначену вище постанову про закінчення виконавчого провадження, в тому числі, щодо підстав її винесення, дана постанова не скасована, отже, є чинною. 
Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів вважає правильним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд – 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року у справі № 140/1345/19 залишити без змін. 
  Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи – протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. В. Святецький  	
Повне судове рішення складено 07.02.2020 року